Джон Грийн
Мажоретно-фантастично коледно чудо

Превод от английски: Силвия Желева, 2014

chitanka.info

На Джийн Купър, която ме преведе през толкова много бури.

Първа глава

Джей Пи, Херцога и аз гледахме четвъртия филм от маратона, посветен на Джеймс Бонд, когато майка ми се обади за шести път в продължение на пет часа. Дори не погледнах екрана на телефона. Знаех, че е мама. Херцога изви очи към тавана и натисна бутона за паузата.

— Да не би да мисли, че ще излезеш някъде? Има буря.

Свих рамене и взех телефона.

— Нямам късмет — каза мама. Като заден фон се чуваше глас, който говореше високо за това колко е важно да обезпечим сигурността на родината.

— Съжалявам, мамо. Това е отвратително.

— Смешно е! — извика тя. — Не можем да вземем самолет до никъде, още по-малко до дома. — Бяха в Бостън от три дни. На лекарска конференция. Мама започваше вече да пада духом заради цялата тази работа с Коледата в Бостън. Все едно, че Бостън беше военна зона. Честно, започвах да приемам нещата лекомислено. Нещо в мен винаги бе харесвало драматичността и неудобството на лошото време. Колкото по-лошо, толкова по-добре, наистина.

— Да, отвратително е — казах.

— Предполага се, не трябва да излетим до сутринта, но всички полети са така закъснели. Не могат дори да гарантират, че ще си бъдем и утре. Баща ти се опитва да наеме кола, но опашките са дълги. И дори да наемем, ще пристигнем в осем или девет сутринта, и то ако караме цяла нощ! Не можем да прекараме Коледа разделени!

— Ще отида в дома на Херцога — казах. — Родителите й вече ми казаха, че мога да остана у тях. Ще отида у тях, ще отворя подаръците си и ще разказвам как родителите ми са ме изоставили на Коледа и после може би Херцога ще ми даде някои от нейните подаръци, защото ще страда, че майка ми не ме обича. — Хвърлих поглед на Херцога, която ми се усмихна самодоволно.

— Тобин — каза мама неодобрително. Тя не беше особено забавен човек. Това отговаряше на професията й — искам да кажа, че едва ли имате желание вашият онколог хирург да влезе в кабинета си и да се разиграе нещо подобно: „Един човек влиза в бар. Барманът пита: «Какво желаете?». А човекът казва: «Какво имате?». И барманът казва: «Не знам какво имам аз, но знам какво имате вие — меланом в четвърти стадий!».“

— Просто казвам, че при мен всичко ще е добре. Вие ще се върнете ли в хотела?

— Предполагам, освен ако баща ти не успее да наеме кола. Той понася всичко като светец.

— Добре — казах. Погледнах Джей Пи, а той оформи с уста репликата: Затвори. Телефона. Наистина исках да се върна на мястото си на дивана между Джей Пи и Херцога и отново да гледам как новият Джеймс Бонд избива хората по разни увлекателни начини.

— Всичко наред ли е там? — запита мама. Господи!

— Да, да. Искам да кажа, вали сняг. Но тук са Херцога и Джей Пи. Те не могат да ме изоставят, защото ще измръзнат, ако се опитат да се приберат пеш по домовете си. Гледаме филмите за Джеймс Бонд. Все още има електричество, както и всичко останало.

— Обади ми се, ако се случи нещо. Каквото и да е.

— Да, разбрах — отговорих.

— Добре — каза тя. — Добре. Боже, съжалявам за това, Тобин. Обичам те. Съжалявам.

— Всъщност не е кой знае какво — казах, защото наистина не беше. Бях сам в огромната къща, без да съм под наблюдението на възрастни, и седях на дивана с най-добрите си приятели. Нямам нищо против родителите си, които са чудесни хора и всичко останало, но можеха да останат в Бостън до след Нова година и аз нямаше да бъда разочарован.

— Ще ти се обадя от хотела — каза мама.

Джей Пи очевидно беше дочул думите й, защото измърмори, докато се сбогувах:

— Сигурен съм, че ще го направи. Мисля, че страда от някакво разстройство, засягащо отношенията й с близките хора — продължи Джей Пи, когато затворих.

— Е, Коледа е — казах.

— И защо не дойдеш у дома за Коледа? — попита Джей Пи.

— Лоша храна — отвърнах. Заобиколих дивана и заех мястото си в средата.

— Расист! — възкликна Джей Пи.

— Това не е расизъм! — отговорих.

— Току-що каза, че корейската храна е лоша — възрази той.

— Не, не е — намеси се Херцога и взе дистанционното, за да пусне филма отново. — Каза, че корейската храна на майка ти е лоша.

— Точно така — отвърнах. — Много харесвам храната в къщата на Кун.

— Ти си задръстеняк — каза Джей Пи както обикновено, когато не разполагаше с подходящ или духовит отговор. При липсата на такъв, и този бе достатъчно добър. Херцога пусна филма отново, а Джей Пи продължи: — Трябва да се обадим на Кун.

Херцога отново натисна паузата и се наведе напред през мен, за да говори директно с Джей Пи.

— Джей Пи — каза.

— Да?

— Моля те, ще престанеш ли да говориш, за да мога да се наслаждавам на скандално красивото тяло на Даниъл Крейг[1]?

— Това е толкова гейско — каза Джей Пи.

— Аз съм момиче — отвърна Херцога. — За мен не е гейско да бъда привлечена от мъжете. Виж, ако бях казала, че ти имаш секси тяло, това щеше да бъде гейско, защото телосложението ти е като на дама.

— О, жестоко! — казах.

Херцога ме изгледа с вдигнати вежди.

— Макар че Джей Пи е истински образец за мъжественост в сравнение с теб.

Нямах отговор на това.

— Кун е на работа — казах. — Плащат му двойно в навечерието на Коледа.

— О, точно така — каза Джей Пи — Забравих, че „Уофъл Хаус“ са като краката на Линдзи Лоън[2] — винаги отворени.

Засмях се, а Херцога само трепна и пусна отново филма. Даниъл Крейг излезе от водата в чифт произведени в Европа боксерки, които минаваха за бански костюм. Херцога въздъхна доволно, докато Джей Пи доби нещастен вид. След две минути чух тихо щракване до себе си. Джей Пи използваше конци за зъби. Беше обсебен от тях.

— Това е отвратително — казах. Херцога спря филма и ме изгледа със смръщени вежди. В гримасата й нямаше нищо заплашително, просто сбърчи малкото си носле и стисна челюсти. Но винаги можех да позная по очите й дали наистина й е дошло до гуша от мен, а сега те бяха все още приятно усмихнати.

— Какво? — запита Джей Пи, а конецът висеше от устните му.

— Да си чистиш зъбите с конец пред другите. Просто е… Моля те, прибери го.

Той се подчини неохотно, но настоя да има последната дума.

— Зъболекарят ми казва, че никога не е виждал по-здрави венци. Никога.

Извих очи към тавана. Херцога постави една заблудена къдрица зад ухото си и отново пусна филма. Гледах минута, но после открих, че зяпам през прозореца, където една далечна улична лампа осветяваше снега като умален образ на милиарди паднали звезди. И макар че не исках родителите ми да изпитват неудобства или пък да не са си у дома за Коледа, не можех да не пожелая да падне още сняг.

[1] Английски филмов актьор, превъплътил се в образа на Джеймс Бонд в киноленти като „Казино Роял“, „Координати: Скайфол“ и др. — Б.ред. ↑

[2] Американска актриса и певица, която е медийно популярна не само с професионалните си успехи, но и със скандалното си поведение на обществени места. — Б.ред. ↑

Втора глава

Телефонът иззвъня десет минути след като пуснахме филма за пореден път.

— Исусе Христе! — каза Джей Пи и грабна дистанционното, за да натисне бутона за паузата.

— Майка ти се обажда по-често и от прилепчив приятел — добави Херцога.

Прескочих облегалката на дивана и грабнах телефона.

— Здравей — казах, — как вървят нещата?

— Тобин — отговори гласът от другата страна на линията. Не беше майка ми. А Кун.

— Кун, не се ли пред…

— Джей Пи при теб ли е?

— Да.

— Имаш ли високоговорител?

— Хм, защо ис…

— ИМАШ ЛИ ВИСОКОГОВОРИТЕЛ?! — извика той.

— Почакай. — Докато търсех бутона, продължих: — Кун е. Иска да го пусна на високоговорител. Държи се странно.

— Представи си — каза Херцога. — Следващото, което ще кажеш, е, че слънцето е маса от горящ газ или че Джей Пи има малки топки.

— Не се впускай в това — каза Джей Пи.

— В кое? В гащите ти с мощна лупа в търсене на миниатюрните ти топки?

Намерих бутона за високоговорителя и го натиснах.

— Чуваш ли ме, Кун?

— Да — отговори той. Като фон се дочуваше силен шум. Момичешки гласове. — Трябва да ме изслушате, момчета.

Джей Пи се обърна към Херцога.

— Откога притежателката на най-малките гърди в света поставя под съмнение интимните части на другите?

Херцога го замери с възглавница.

— ТРЯБВА ДА МЕ ИЗСЛУШАТЕ СЕГА! — извика Кун. И тогава всички млъкнаха. Кун беше невероятно умен и винаги говореше така, сякаш предварително е запомнил онова, което ще каже. — Добре. Управителят не дойде на работа днес, защото колата му заседнала в снега. Затова аз съм и готвач, и помощник-управител. Тук има още двама служители — те са (едно) Майкъл Гроумън и (две) Били Талос. — Мичъл и Били ходеха в нашето училище, макар че нямаше да бъде точно, ако кажех, че ги познавам, а и се съмнявах, че някой от тях ще ме познае при очна ставка. — Нощта бе съвсем спокойна допреди дванайсет минути. Единствените ни клиенти бяха Станиоловия човек и Дорис, най-старата жива пушачка в Америка. После се появи това момиче, а после и Стюарт Уайнтраб — друг съученик и добро момче, който пристигна, покрит с найлонови торбички. Разсеяха малко Станиоловия човек, а аз тъкмо четях „Черният рицар“ и…

— Кун, има ли някакъв смисъл? — запитах. Понякога можеше да говори несвързано.

— О, има — отговори той. — Четиринайсет смисъла. Защото около пет минути, след като се появи Стюарт Уайнтраб, добрият и любящ Всемогъщи Бог погледна благосклонно своя слуга Кун и му се стори подходящо да въведе в нашия скромен ресторант четиринайсет мажоретки от Пенсилвания — облечени в дрехите, в които загряват публиката. Господа, не се шегувам. Нашият „Уофъл Хаус“ е пълен с мажоретки. Влакът им е заседнал в снега и ще останат тук през нощта. Поели са много кофеин. И правят шпагати върху барплота. Нека бъдем съвършено ясни: в „Уофъл Хаус“ се случи мажоретно-фантастично коледно чудо. В момента виждам момичетата. Толкова са горещи, че горещината им може да разтопи снега. Горещината им може да изпече вафлите. Горещината им може — не, тя ще стопли частите от сърцето ми, които много отдавна са толкова студени, че почти съм забравил за съществуването им.

В слушалката извика момичешки глас — глас, едновременно весел и зноен. В онзи момент стоях директно над високоговорителя и го гледах с нещо като благоговение. Джей Пи беше до мен.

— Това ли са твоите приятелки? О, мили боже, кажи им да донесат „Туистър“[1].

Кун отново заговори:

— Сега разбирате какъв е залогът! Най-страхотната нощ в живота ми току-що започна. И ви каня да се присъедините към мен, защото съм най-добрият приятел на света. Ето и каква е вашата изгода: след като приключа разговора си с вас, Мичъл и Били ще се обадят на своите приятели. А предварително се съгласихме, че има място само за още една кола момчета. Не можем повече да намаляваме съотношението на мажоретките и момчетата. Обаждам се първи, защото съм в ролята на помощник-управител. Така че вие имате преднина. Знам, че няма да се провалите. Знам, че мога да разчитам да донесете „Туистър“. Господа, шофирайте бързо и безопасно. Но ако умрете тази нощ, умрете с утехата, че сте жертвали живота си за най-благородната човешка кауза. Преследването на мажоретките.

[1] Игра за физически умения, която се практикува върху голяма пластмасова подложка. Тя има кръгове в четири цвята и всеки ред е в различен цвят. Използва се квадратна ръка, за да се определи къде играчът трябва да постави ръката или крака си. — Б.пр. ↑

Трета глава

Двамата с Джей Пи дори не си направихме труда да затворим телефона.

Единственото, което казах, бе:

— Трябва да се преоблека.

А той:

— Аз също.

И после аз казах:

— Херцоже: „Туистър“! В шкафа с игрите!

Втурнах се нагоре, докато чорапите ми се плъзгаха по паркета на кухнята, и влязох със залитане в спалнята. Отворих вратата на гардероба и започнах трескаво да разглеждам струпаните на пода ризи с напразната надежда някъде сред този куп като по чудо да се намира съвършената риза на райета и с копчета отгоре до долу, без никакви гънки, която да казва: „Аз съм силен и издръжлив, но също така съм изненадващо добър слушател с истинска и постоянна страст към овациите и мажоретките, които ги вдъхновяват“. За нещастие, нямаше такава риза. Бързо се спрях на мръсна, но страхотна жълта тениска от „Тредлес“[1] и черен пуловер с шпиц деколте върху нея. Събух дънките, с които гледах филмите за Джеймс Бонд с Херцога и Джей Пи, и бързо навлякох единствения си чифт хубави тъмносини дънки.

Допрях брадичка до гърдите си и подуших. Изтичах в банята и започнах да пръскам дезодорант под мишниците си като обезумял. Погледнах се в огледалото. Изглеждах добре, ако се изключеше леко асиметричната ми коса.

Изтичах обратно в стаята, грабнах зимното си палто от пода, напъхах краката си в маратонките „Пума“ и изтичах долу полуобут, като виках:

— Готови ли са всички? Аз съм готов! Да вървим!

Щом стигнах долу, заварих Херцога да седи в средата на дивана, гледайки филма за Бонд.

— Херцоже. „Туистър“. Яке. Кола. — Обърнах се и извиках към горния етаж: — Къде си, Джей Пи?

— Имаш ли излишно палто? — отговори той.

— Не, облечи твоето! — извиках.

— Но аз бях по яке! — извика той в отговор.

— Просто побързай! — По някаква причина Херцога още не бе спряла филма. — Херцоже! — повторих. — „Туистър“. Яке. Кола.

Тя натисна паузата и се обърна към мен.

— Тобин, каква е представата ти за ада?

— На този въпрос може да се отговори и в колата!

— Защото моята представа за ада е да прекарам цяла вечност в пълния с мажоретки „Уофъл Хаус“.

— О, хайде! — казах. — Не бъди идиотка.

Херцога се изправи, диванът бе между нас.

— Казваш, че трябва да излезем в най-лошата буря от петдесет години насам и да шофираме двайсет и седем километра, за да висим в компанията на случайни момичета, чиято идея за забавление е да играят игра, на кутията, на която пише, че е за шестгодишни, и аз съм идиотка?

Отново обърнах глава към стълбите.

— Джей Пи! Побързай!

— Опитвам се! — извика той в отговор. — Но трябва да балансирам между нуждата да побързам и нуждата да изглеждам фантастично!

Заобиколих дивана и прегърнах Херцога. Усмихнах й се. Бяхме приятели от дълго време. Познавах я добре. Знаех, че мрази мажоретките. Знаех, че мрази студеното време. Знаех, че не й се става от дивана, когато гледа филм за Джеймс Бонд.

Но Херцога обожаваше пържените картофи в „Уофъл Хаус“.

— Има две неща, на които не можеш да устоиш — казах й. — Първото е Джеймс Бонд.

— Вярно — съгласи се тя. — А какво е другото?

— Крокети — казах. — Златистите, превъзходни крокети в „Уофъл Хаус“.

Тя не ме погледна, не и истински. Гледаше през мен, през стените на къщата и през снега, присвила очи, гледаше втренчено в далечината. Мислеше за пържените картофи.

— Могат да ги сервират още печени върху грил, задушени с лук и покрити със сирене — казах.

Тя премигна, после поклати глава.

— Господи, винаги съм победена от любовта си към пържените картофи! Но не искам да седя там цяла нощ.

— Един час, освен ако не ти е забавно — обещах. Тя кимна. Докато тя обличаше палтото си, аз отворих шкафа с игрите и грабнах кутията с „Туистър“, чиито краища бяха смачкани.

Когато се обърнах, Джей Пи стоеше пред мен.

— О, мили боже! — възкликнах. Беше намерил нещо ужасно в някой тъмен ъгъл на бащиния ми гардероб: дебел бебешко син скиорски екип със силно стеснени в долния край крачоли, а на главата му се мъдреше ушанка. — Изглеждаш като дървар, който има влечение към дрехи за възрастни, чието умствено развитие е като това на бебе. — Допълних аз.

— Млъкни, задръстеняк — отговори простичко Джей Пи. — Това е скиорски сексапил. Казва: „Току-що идвам от склоновете след дълъг ден, прекаран в спасяване на човешки животи със ски патрула“.

Херцога се засмя.

— Всъщност казва: „Това, че не съм бил първата жена космонавт, не означава, че не мога да нося скафандъра й“.

— Исусе, чудесно, ще отида да се преоблека — каза той.

— НЯМА ВРЕМЕ! — извиках.

— Трябва да си обуеш ботуши — каза Херцога и погледна маратонките ми „Пума“.

— НЯМА ВРЕМЕ! — извиках отново.

Вкарах и двамата в гаража и след миг бяхме в Карла, белия джип „Хонда“ на родителите ми. Бяха минали осем минути, откакто Кун бе затворил. Преднината ни най-вероятно вече се беше стопила. Беше 23,42. В нормална нощ бяха необходими двайсет минути, за да се стигне до „Уофъл Хаус“.

Но това, както се оказа, не беше нормална нощ.

[1] Американска компания, известна с креативния дизайн на тениските, които предлага. — Б.ред. ↑

Четвърта глава

Щом натиснах бутона за вратата на гаража, започнах да проумявам какво предизвикателство бе нашето начинание: до вратата на гаража бе долепена стена от сняг, висока около седемдесет сантиметра. Тъй като Херцога и Джей Пи бяха дошли по обяд, трябва да бе наваляло поне четирийсет и пет сантиметра оттогава.

Включих системата четири по четири.

— Ще, ъ-ъ… Мислите ли, че трябва да мина през снега?

— ПРОСТО ТРЪГНИ — каза Джей Пи от задната седалка. Херцога успешно бе извикала „пушка“[1]. Поех си дълбоко дъх и дадох на заден. Джипът се повдигна леко, когато се ударихме в снега, но си проправи път и започнах да карам на заден по алеята.

Всъщност не толкова шофирах, колкото се пързаляхме, но поне се движехме. Скоро джипът бе вън от алеята и насочен приблизително към „Уофъл Хаус“, благодарение повече на късмета ни, отколкото на уменията ни.

Снегът по улиците беше дълбок трийсет сантиметра. Нямаше улица в нашия квартал, по която да е посипана сол или да е минало превозно средство.

— Това е толкова глупав начин да умреш — отбеляза Херцога и аз започвах да се съгласявам с нея.

Но Джей Пи извика от задната седалка:

— Спартанци! Тази вечер ще вечеряме в „Уофъл Хаус“!

Кимнах, включих на скорост и натиснах педала за газта.

Гумите се въртяха и въртяха, а после се изстреляхме и падащият сняг оживя в светлината на фаровете. Не виждах извивките на пътя, камо ли разделящата платната линия, така че предимно се опитвах да остана някъде между пощенските кутии.

Гроув Парк прилича на купа и за да излезете от него, трябва да шофирате по доста умерен наклон. И тримата — Джей Пи, Херцога и аз — израснахме в квартала Гроув Парк, така че бях шофирал хиляди пъти по въпросния наклон.

И затова дори не се сетих за възможните проблеми, когато започнахме да се изкачваме. Но скоро забелязах, че силата, с която натисках педала за газта, по никакъв начин не оказваше влияние на скоростта, с която изкачвахме хълма. Започнах да изпадам в ужас.

Колата постепенно намаляваше скорост. Натиснах педала за газта и заслушах как гумите се въртят в снега. Джей Пи изруга. Обаче все още пълзяхме напред и вече виждах билото на хълма, както и черното, изчистено от снега платно на магистралата над нас.

— Хайде, Карла — измърморих.

— Дай газ — предложи Джей Пи. Подчиних се и гумите се завъртяха още няколко пъти, но после изведнъж Карла спря да се изкачва.

Измина дълъг миг, откакто Карла бе спряла, докато започне отново да се плъзга с блокирали гуми надолу по хълма. Беше тих миг, миг на размисъл. Общо взето, не обичам да поемам рискове. Не съм от онези хора, които прекосяват пеш целите Апалачи или прекарват лятото в учене в Еквадор, дори не съм от онези хора, които ядат суши. Когато бях малък и нощем се тревожех за разни неща, което ми пречеше да заспя, а майка ми винаги ме питаше: „Кое е най-лошото, което може да се случи?“. Мислеше, че това ме успокоява — мислеше, че думите й ще ме накарат да осъзная, че грешките в домашната ми работа по математика във втори клас няма да имат огромни последици за качеството на живота ми. Но не така стана. Започнах да мисля за най-лошото, което би могло да се случи. Да кажем, че се тревожа за грешките в домашната си работа по математика във втори клас. Може би учителката ми, мис Чапмън, ще ми се разкрещи. Няма да се разкрещи, но може би кротко ще изрази неодобрението си. А може би кротко изразеното й неодобрение ще ме разтревожи. И може би ще се разплача. Всички ще започнат да ме наричат бебе, което ще засили социалната ми изолация и тъкмо защото никой не ме харесва, ще се обърна за утеха към наркотиците и в пети клас вече ще съм привикнал към хероина. И после ще умра. Това е най-лошото, което може да се случи. И вярвах, че трябва да премислям ситуациите, за да не привикна към хероина и/или да умра. Но бях изхвърлил всякакви тревоги от главата си. И за какво? Заради мажоретки, които не познавах? Нямам нищо против мажоретките, но със сигурност имаше и по-хубави неща, за които да се жертвам.

Усетих, че Херцога ме гледа, и я погледнах в отговор, очите й бяха огромни, кръгли и изразяваха страх и може би леко раздразнение. И едва тогава, в този дълъг миг на застиналост, помислих за най-лошото, което можеше да се случи: това. Ако оцелеех, родителите ми щяха да ме убият, че съм съсипал колата. Щях да бъда наказан с години — възможно бе дори с десетки години. Щях да работя стотици часове през лятото, за да платя ремонта на колата.

И после се случи непоправимото. Започнахме да се занасяме назад, обратно към къщата. Натиснах спирачките. Херцога дръпна ръчната спирачка, но Карла просто се спускаше зигзагообразно назад и само от време на време отговаряше на безумните завъртания на волана.

Усетих лек удар и си помислих, че сме се бутнали в бордюр; спускахме се по хълма през дворовете на нашите съседи, като разоравахме снега чак до подкалниците. Плъзгахме се назад покрай къщи, толкова близо до тях, че виждах украшенията по коледните дръвчета през прозорците на дневните. Карла като по чудо избегна пикап, паркиран в една от алеите, и докато гледах в огледалото за обратно виждане за приближаващи се пощенски кутии, коли и къщи, случайно фиксирах Джей Пи. Той се усмихваше. Най-лошото, което можеше да се случи, накрая се беше случило. И дори изпитах известно облекчение… може би. Както и да е, нещо в усмивката му ме накара да се усмихна и аз.

Погледнах Херцога и вдигнах ръцете си от кормилото. Тя поклати глава така, сякаш бе ядосана, но също се предаде. За да покажа до каква степен не контролирам Карла, сграбчих волана и започнах театрално да го въртя насам-натам.

— В беда сме — каза Херцога и се засмя.

И тогава, ей така изведнъж, спирачките заработиха и аз бях притиснат към седалката и накрая, когато пътят стана равен, колата спря. Джей Пи говореше прекалено високо, заявявайки:

— Господи, не мога да повярвам, че не сме мъртви. Ние сме толкова живи!

Огледах се в опит да се ориентирам. На около метър и половина от предната врата от другата страна бе къщата на онези пенсионери, господин и госпожа Олни. Светеше лампа и след като гледах секунда, видях госпожа Олни, облечена в бяла нощница, застанала с лице, почти притиснато до стъклото, втренчила се в нас с отворена уста. Херцога й хвърли поглед и й отдаде чест. Включих на скорост, изкарах предпазливо колата от двора на семейство Олни и излязох, както се надявах, на улицата. Изключих от скорост и свалих треперещите си ръце от волана.

— Добре — каза Джей Пи в опит да се успокои. — Добре. Добре. Добре. — Пое си въздух и после додаде: — Това бе страхотно! Най-доброто влакче на ужасите за всички времена!

— Опитвам се да не се напикая — казах. Бях готов да си отида у дома — обратно към филмите за Джеймс Бонд — и да стоя буден половината нощ, да хапвам пуканки, да поспя няколко часа, да прекарам Коледата с Херцога и родителите й. Бях живял без компанията на мажоретките от Пенсилвания седемнайсет години и половина. Можех да преживея още ден без тях.

Джей Пи не спираше да говори:

— През цялото време си мислех: Човече, ще умра в бебешко син скиорски костюм. Майка ми ще трябва да идентифицира тялото ми и ще прекара остатъка от живота си с мисълта, че когато е насаме, синът й обича да се облича като порнозвезда от седемдесетте години на двайсети век, и то с по-ниска от нормалната температура на тялото.

— Мисля, че мога да прекарам една нощ и без крокети — каза Херцога.

— Да — съгласих се. — Да. — Джей Пи високо възрази, че отново иска да се повози на влакчето на ужасите, но на мен ми бе достатъчно. Обадих се на Кун, а пръстът ми трепереше, докато натисках бутона за бързо избиране.

— Чуй, човече, дори не можем да излезем от Гроув Парк. Прекалено много сняг има.

— Опитай по-настойчиво, човече — каза Кун. — Приятелите на Мичъл дори не са тръгнали още, така мисля. А Били се обади на двама от колежа, които познава, и им каза да донесат буренце бира, защото единственият начин тези прекрасни дами да благоволят да разговарят с Били е да са пияни… Хей! Съжалявам, Били току-що ме удари с хартиената си шапка. Аз съм настоящият помощник-управител, Били! И ще докладвам за поведен… Хей! Както и да е, моля ви, елате. Не искам да съм затворен тук с Били и шайка немарливи пияници. Ресторантът ми ще се сдобие с лошо име, аз ще бъда уволнен и просто… моля ви.

Джей Пи се обади от задната седалка:

— Влакче на ужасите! Влакче на ужасите! Влакче на ужасите!

Затворих телефона и се обърнах към Херцога. Канех се да ги убедя да се върнем у дома, когато телефонът ми отново звънна. Беше майка ми.

— Не можахме да наемем кола. Върнахме се в хотела — каза. — Остават само осем минути до Коледа и щях да изчакам, но баща ти е уморен и иска да си легне, затова ще се поздравим с празника сега. — Баща ми се наведе към телефона и чух неговия безрадостен поздрав „Весела Коледа“ една октава под жизнерадостния на майка ми.

— Весела Коледа — отвърнах. — Обадете се, ако стане нещо, имаме да изгледаме още два филма за Джеймс Бонд. — Точно преди мама да затвори, прозвуча сигналът за чакащо обаждане. Кун. Включих го на високоговорител.

— Кажете ми, че сте излезли от Гроув Парк.

— Току-що се обади, човече. Все още сме в подножието на хълма — казах. — Мисля, че ще се приберем у дома.

— Елате. Тук. Сега. Току-що разбрах кого е поканил Мичъл: Тими и Томи Рестън. Те са на път. Все още можете да дойдете преди тях. Знам, че можете! Трябва! Моето мажоретно-фантастично чудо няма да бъде съсипано от близнаците Рестън! — Той затвори. Кун определено имаше склонност към драматичното, но този път го разбирах. Близнаците Рестън можеха да съсипят почти всичко. Тими и Томи Рестън бяха еднояйчни близнаци, които никак не си приличаха. Тими тежеше сто и трийсет килограма, но не беше дебел. Беше просто силен, невероятно бърз и бе най-добрият играч в нашия отбор по американски футбол. Томи, от друга страна, можеше да влезе в единия крачол на дънките на Тими, но компенсираше липсата на ръст с безумна агресия. Когато бяхме в основното училище, Тими и Томи непрекъснато водеха епически битки на баскетболното игрище. Не мисля, че някой от двамата беше все още със собствените си зъби.

Херцога се обърна към мен.

— Добре, вече не става дума за нас или за мажоретките. Става въпрос за това да защитим Кун от близнаците Рестън.

— Знаеш какво ще се случи, ако снегът ги застави да останат в „Уофъл Хаус“ няколко дни и храната започне да не достига — каза Джей Пи.

Херцога подхвана шегата. Биваше я в това.

— Ще станат канибали. И ще изядат първо Кун.

Само поклатих глава.

— Но колата — казах.

— Мисли за мажоретките — започна да ме придумва Джей Пи. Обаче не мислех за мажоретките, когато кимнах. Мислех за изкачването на хълма и за изчистените улици, по които бихме могли да стигнем навсякъде.

[1] Който първи извика „пушка“, заема предната седалка. — Б.пр. ↑

Пета глава

Както обикновено, Херцога имаше план. Все още бяхме спрели насред пътя, когато тя го сподели с нас.

— Проблемът бе, че изгубихме скорост, докато изкачвахме хълма. Защо? Защото не започнахме да го изкачваме с достатъчно скорост. Затова се върни назад в права линия, докъдето можеш, и набери скорост. Ще започнем изкачването много по-бързо и инерцията ще ни изведе до върха.

Планът не ми се стори особено завладяващ, но не можех да измисля по-добър, затова дадох възможно максимално назад, хълмът бе директно пред нас, едва видим в светлината на фаровете през гъсто падащия сняг. Не спрях, докато не се озовах в нечий преден двор и един извисяващ се дъб не се озова на няколко крачки от задната броня на Карла. Завъртях гумите няколко пъти, за да стигна до отъпкания сняг.

— Коланите ви закопчани ли са? — запитах.

— Да — отговориха те едновременно.

— Въздушните възглавници в готовност ли са?

— Потвърдено — каза Херцога. Погледнах я. Тя се усмихна и повдигна вежди. Кимнах й.

— Имам нужда от обратно броене, хора.

— Пет — казаха те в един глас. — Четири. Три. — Застопорих лоста в неутрална позиция и започнах да форсирам двигателя. — Две. Едно. — Включих на скорост и се изстреляхме, като набирахме неравномерно скорост между моментите на пързаляне по снега. Стигнахме хълма със скорост от шейсет и пет километра в час, с трийсет километра над ограничението за скоростта в Гроув Парк. Станах от седалката, придържан от колана, натиснал с цялата си тежест педала за газта, но гумите се въртяха напразно и започнахме да намаляваме скорост, ето защо го отпуснах.

— Хайде! — каза Херцога.

— Можеш да го направиш, Карла — измърмори тихо Джей Пи от задната седалка и колата продължи напред, като намаляваше все повече скорост с всеки изминал момент.

— Карла, занеси дебелия си, натъпкан с газ задник до върха на хълма! — извиках и ударих по кормилото.

— Не й се подигравай — каза Херцога. — Тя има нужда от нежно окуражаване. Карла, скъпа, ние те обичаме. Ти си такава добра кола. И ние вярваме в теб. Вярваме стопроцентово в теб.

Джей Пи започна да изпада в паника.

— Няма да успеем.

Херцога отговори успокоително:

— Не го слушай, Карла. Ще го направиш. — Отново виждах билото на хълма и току-що почистеното черно платно на магистралата. Карла като че ли мислеше: Мисля, че мога, мисля, че мога, а Херцога продължаваше да милва таблото и да казва: — Обичам те, Карла. Знаеш го, нали? Всяка сутрин се събуждам с мисълта, че обичам колата на майката на Тобин. Знам, че е странно, скъпа, но те обичам. Обичам те. И знам, че можеш да направиш това.

Продължавах да натискам педала за газта, а колелата продължаваха да се въртят напразно. Скоростта падна до дванайсет километра в час. Наближавахме висока деветдесетсантиметрова пряспа, струпан от вятъра сняг, препречил пътя ни. Бяхме толкова близо. Скоростомерът се колебаеше около осем километра в час.

— О, господи, пътят надолу е дълъг — каза Джей Пи с дрезгав глас. Погледнах в огледалото за обратно виждане. Със сигурност беше така.

Все още напредвахме, но със скоростта на охлюв. Хълмът започна да се изравнява, но нямаше да успеем. Продължавах да натискам педала за газта без никаква полза.

— Карла — каза Херцога, — време е да ти кажа истината. Влюбена съм в теб. Искам да съм с теб, Карла. Никога не съм изпитвала това към к…

Гумите зацепиха в снета, натиснах педала за газта почти до пода и се изстреляхме напред през снежната пряспа, снегът достигаше до основата на предното стъкло, но преминахме, наполовина над пряспата и наполовина през нея. Карла излезе от другата страна на пряспата и натиснах спирачките, защото наближихме знака „Стоп“. Задницата на Карла се занесе и изведнъж, вместо да спрем на знака, се озовахме на магистралата и предницата сочеше в правилната посока. Отпуснах спирачките и се понесохме по магистралата.

— ДААААА! — извика Джей Пи от задната седалка. Наведе се напред и разроши с ръка гъстите неподредени къдрици на Херцога. — ТОКУ-ЩО СВЪРШИХМЕ ТОЛКОВА ДОБРА РАБОТА, КАТО НЕ УМРЯХМЕ.

— Със сигурност знаеш как да говориш на колите — казах на Херцога. Усещах налягането на кръвта в цялото си тяло. Тя изглеждаше скандално спокойна, докато приглаждаше косата си с ръка.

— В отчаяни времена се изискват отчаяни мерки — отговори.

Първите осем километра бяха благословени — магистралата се вие нагоре-надолу из планината и шофирането крие опасности, но бяхме единственото превозно средство на пътя и макар шосето да бе мокро, солта помагаше да не се плъзгаме. Освен това карах предпазливо с четирийсет километра в час и завоите не изглеждаха толкова заплашителни. Дълго време всички мълчахме — предполагам, че мислехме за изкачването на хълма, — макар Джей Пи от време на време да издишаше шумно през уста и да казваше: „Не мога да повярвам колко сме живи“, или някоя друга вариация по темата. Снегът бе прекалено дебел и пътят прекалено мокър за музика, затова просто пътувахме в тишина.

А сетне след известно време Херцога попита:

— И все пак какво намираш в мажоретките?

Каза го на мен, знаех, защото няколко месеца излизах с момиче на име Бритъни, което бе мажоретка. Нашите мажоретки бяха всъщност много добри, общо взето, далеч по-добри атлетки от футболния отбор, който насърчаваха. Бяха също така известни с това, че оставяха пътека от разбити сърца — Стюарт Уайнтраб, момчето, което Кун бе видял в „Уофъл Хаус“ и което бе абсолютно унищожено от мажоретката Клоуи.

— Хм, може ли да е това колко са секси? — предположи Джей Пи.

— Не — казах, опитвайки се да бъда сериозен. — Това бе съвпадение. Не я харесвах, защото беше мажоретка. Искам да кажа, тя е мила, нали?

Херцога ми се присмя.

— Да, по онзи начин, типичен за Сталин — ще смачкам враговете си.

— Бритъни беше страхотна. Просто не харесваше теб, защото не разбираше — обърна се Джей Пи към Херцога.

— Какво не е разбирала? — запита Херцога.

— Нали знаеш, че не си заплаха. Като повечето момичета, които имат приятел и които не искат той да прекарва цялото си време с друго момиче. Бритъни не разбираше, че не си истинско момиче.

— Ако с това искаш да кажеш, че не харесвам списанията, в които пишат за знаменитости, предпочитам храната пред анорексията, отказвам да гледам телевизионни предавания за модели и мразя розовия цвят, тогава — да. Гордея се, че не съм истинско момиче.

Вярно беше, че Бритъни не харесваше Херцога, но тя не харесваше и Джей Пи. Всъщност не харесваше чак толкова много и мен. Колкото повече време прекарвахме заедно, толкова повече Бритъни се дразнеше от чувството ми за хумор, маниерите ми на масата и от всичко, поради което и се разделихме. Истината е, че това никога не бе означавало толкова много за мен. Бях много разстроен, когато тя ме заряза, но не го преживях като катастрофа подобно на Уайнтраб. Предполагам, че не бях обичал Бритъни. Тази беше разликата. Тя беше красива и умна и не беше безинтересно да се говори с нея, но всъщност не разговаряхме истински много често. Никога не се чувствах несигурен с нея, защото винаги съм знаел как ще свърши всичко. Тя като че ли не си струваше риска.

Господи, мразех да говоря за Бритъни, но Херцога непрекъснато я споменаваше, вероятно заради неподправеното удоволствие да ме ядоса. Или защото в живота й нямаше драми, които да обсъжда. Много момчета харесваха Херцога, но тя, изглежда, не се интересуваше от никого. Не искаше да надува главата на никого с приказки за някое момче, за това колко привлекателно е то или как понякога й обръща внимание, а друг път не… и всичките тези глупости. Харесвах тази нейна черта. Херцога просто беше нормална: обичаше да се шегува и да говори за филми, нямаше нищо против да крещи или на нея да й крещят. Беше много повече човек от останалите момичета.

— Не намирам нищо в мажоретките — повторих.

— Но — каза Джей Пи — и двамата харесваме секси момичета, които обожават „Туистър“. Не става въпрос за любов към мажоретките, Херцоже: а за любовта към свободата, надеждата и непобедимия американски дух.

— Да, добре, наречете ме лоша патриотка, но не разбирам това безумие с мажоретките и подгряването. Насърчителните скандирания не са секси. Тъмното е секси. Двусмисленото е секси. Това, което е по-дълбоко, отколкото изглежда на пръв поглед, е секси.

— Точно така — отвърна Джей Пи. — Затова и излизаш с Били Талос. Нищо не излъчва повече мрак и тайнственост от сервитьор в „Уофъл Хаус“.

Погледнах в огледалото за обратно виждане, за да проследя дали Джей Пи се шегува, но не изглеждаше да е така. Тя се обърна, удари го по коляното и каза:

— Това е просто работа.

— Чакай, излизаш с Били Талос? — запитах. Бях изненадан, главно защото не изглеждаше вероятно Херцога въобще да излезе с когото и да било, но също и защото Били Талос беше от онези момчета, които обичат бирата и американския футбол, докато Херцога беше момиче, което харесваше по-скоро Шърли Темпъл[1] и театъра на живо.

Херцога не каза нищо цяла секунда.

— Не. Само ме покани на официалния зимен танц[2].

Не отвърнах нищо. Струваше ми се странно Херцога да сподели нещо с Джей Пи, а не с мен.

— Не се обиждай, но Били Талос е малко мазен, нали? Струва ми се, че ако изстискваш косата му на всеки ден-два, потенциално можеш да сложиш край на зависимостта на Америка от чуждестранното олио.

— Не се обиждам — каза Херцога и се засмя. Очевидно не беше чак толкова луда по него. Но пак не можех да си представя Херцога с Били Талос — като оставим настрани мазната му коса, той просто не изглеждаше достатъчно забавен и интересен например. Но както и да е. Херцога и Джей Пи се впуснаха в пламенно обсъждане на менюто в „Уофъл Хаус“ и в това дали хлябът със стафиди превъзхожда обикновения. Разговорът им бе забавен фон на пътуването. Снежинките се удряха в предното стъкло и веднага се топяха. Чистачките ги почистваха. Светлината на дългите фарове осветяваше снега и мокрото шосе, виждах от асфалта само толкова, че да знам къде е платното и накъде върви колата.

Можех да шофирам по този път дълго преди да се уморя, но беше почти време да завия и да поема по „Сънрайс Авеню“ и през центъра на града да се отправя към междущатското шосе и „Уофъл Хаус“. Беше 00,26 сутринта.

— Хей — казах, с което ги прекъснах.

— Какво? — запита Херцога.

Отклоних за миг поглед от пътя, за да й заговоря директно.

— Весела Коледа.

— Весела Коледа — отвърна тя. — Весела Коледа, Джей Пи.

— Весела Коледа, задръстеняци.

[1] Американска актриса, танцьорка и певица (1928 — 2014) — Б.пр. ↑

[2] Голямо събитие в гимназиите, което обикновено се състои между декември и март. — Б.пр. ↑

Шеста глава

Купчините сняг от двете страни на „Сънрайс Авеню“ бяха огромни и високи колкото джипа и се чувствах така, сякаш пътувахме на дъното на безкрайна писта за спускане със сноуборд. Джей Пи и Херцога се бяха смълчали и всички се бяхме концентрирали в пътя. До центъра на града имаше още няколко километра, след това още километър и половина на изток до „Уофъл Хаус“, намиращ се малко встрани от междущатското шосе. Мълчанието ни бе прекъснато от песен в стилистиката на рапа от деветдесетте, прозвучала от телефона на Джей Пи.

— Кун — каза той и включи високоговорителя.

— КЪДЕ, ПО ДЯВОЛИТЕ, СТЕ, МОМЧЕТА?

Херцога се наведе, за да може той да я чуе.

— Кун, погледни през прозореца и ми кажи какво виждаш.

— Ще ви кажа какво не виждам! Не виждам теб, Джей Пи и Тобин на паркинга на „Уофъл Хаус“! Не знам нищо за приятелите на Мичъл от колежа, но Били току-що се чу с близнаците: те тъкмо ще навлязат в „Сънрайс“.

— Тогава всичко е наред, защото ние вече сме на „Сънрайс“ — казах.

— ПОБЪРЗАЙТЕ. Мажоретките си искат „Туистъра“! Чакай, задръж… Упражняват пирамида и имат нужда от мен да стоя наблизо. Да стоя наблизо. Знаете ли какво означава това? Ако паднат, ще паднат в ръцете ми. Така че трябва да вървя. — Чух характерния за края на разговора звук.

— Дай им да разберат — каза Джей Пи. Засмях се и продължих да поддържам постоянна скорост. Трябваше просто да запазим преднината си.

Що се отнася до плъзгането по пътя с джип, то „Сънрайс Авеню“ не е зле, защото, за разлика от повечето улици в Грейстаун, е доста права. Ръководех се по следите от гуми и скоростта се увеличи до четирийсет километра в час. Предполагах, че ще стигнем до центъра след две минути, а след десет вече щяха да хапваме от специалните, невключени в менюто вафли със сирене на Кун. Мислех за тези вафли, покрити с топено сирене, за едновременно пикантния им и сладък вкус, вкус, така дълбок и сложен, че дори не може да бъде сравняван с други вкусове, а само с чувства. Вафлите със сирене, мислех си, имат вкуса на любовта без страха от изгубване на илюзиите и когато стигнахме до деветдесетградусовия завой, който „Сънрайс Авеню“ прави, преди да навлезе в центъра, почти усещах вкуса им.

Наближих завоя точно както ме бяха учили на шофьорските курсове: с ръце като за два без десет, завъртях леко кормилото надясно и в същото време натиснах леко спирачките. Обаче Карла не реагира, както се полагаше. Продължи да върви направо.

— Тобин — каза Херцога. И после додаде: — Завий, завий, Тобин, завий.

Не казах нищо, просто продължих да въртя волана надясно и да натискам спирачките. Започнахме да намаляваме скорост с наближаването на пряспата, но нямаше дори намек за завиване. Вместо това се врязахме в стена от сняг и се чу звук като от гърмеж, получен при летене на самолет със свръхзвукова скорост.

По дяволите! Карла се наклони наляво. Предното стъкло бе стена от белота, обсипана с тъмни точици.

Щом спряхме, обърнах глава точно навреме, за да видя буци леден сняг да падат зад колата и да ни затрупват. Отговорих на това с онзи изискан език, с който съм известен.

— По дяволите, по дяволите, по дяволите, по дяволите, по дяволите, по дяволите, по дяволите, глупаво, глупаво, глупаво, глупаво, глупаво, глупаво, по дяволите.

Седма глава

Херцога протегна ръка и изключи двигателя на колата.

— Рискуваме да се изтровим с въглероден окис — каза спокойно, като че ли не бяхме здравата прецакани на шестнайсет километра от дома. — Навън през задната врата! — Нареди тя и властната нотка в гласа й ме успокои. Джей Пи мина в багажното отделение зад седалките и отвори задната врата. Изскочи навън. Херцога го последва, а после и аз с краката напред. Вече събрал мислите си, най-после успях да ги изразя красноречиво.

— По дяволите, по дяволите, по дяволите! — Ритнах задната броня на Карла и мокрият сняг се посипа по лицето ми. — Глупава идея, господи, глупава, господи, родителите ми, по дяволите, по дяволите, по дяволите.

Джей Пи сложи ръка на рамото ми.

— Всичко ще бъде наред.

— Не — казах. — Няма. И ти знаеш, че е така.

— Да, ще бъде — настоя Джей Пи. — Знаеш ли какво? Всичко ще бъде съвсем наред, защото ще изровя колата от снега и някои ще дойде и ще ни помогне — дори това да са близнаците. Искам да кажа, няма да ни оставят да измръзнем до смърт тук.

Херцога ме погледна и се усмихна самодоволно.

— Може ли да отбележа — каза, — че скоро много ще съжаляваш, задето не се вслуша в съвета, който ти дадох в дома ти? — Погледнах надолу към снега, който падаше върху маратонките ми, и трепнах.

Джей Пи остана оптимист.

— Да! Всичко ще бъде наред! Има някаква причина господ да ми е дал мускулести ръце и мускулест корем, човече. Това е така, за да мога да измъкна колата ти от снега. Дори нямам нужда от помощта ти. Вие просто си бъбрете и оставете Хълк да извърши магията.

Погледнах Джей Пи. Тежеше може би седемдесет и три килограма. Катеричките имат по-впечатляващи мускули от него. Но Джей Пи беше спокоен. Завърза краищата на ушанката. Бръкна в много тесния за него скиорски костюм, извади вълнени ръкавици и се обърна към колата.

Не се спуснах да му помогна, защото знаех, че е безнадеждно. Карла се бе забила приблизително цели два метра във високата почти колкото мен пряспа, а нямахме дори лопата. Просто стоях на пътя до Херцога и отмахнах с ръка мокрия кичур, който се подаваше изпод шапката ми.

— Съжалявам — казах на Херцога.

— Ъх, вината не е твоя. А на Карла. Ти завъртя волана. Карла просто не те послуша. Знаех си, че не трябва да я обичам. Тя е като всички други, Тобин: щом призная любовта си, ме изоставя.

Засмях се.

— Аз никога не съм те изоставял — казах и я потупах по гърба.

— Да… Е, първо, никога не съм ти признавала любовта си и второ, за теб дори не съм жена.

— В такава беда сме — казах разсеяно, като погледнах назад и видях Джей Пи да си пробива път покрай колата. Беше като малка къртица и постигаше изненадващ резултат.

— Да, вече съм премръзнала — отвърна тя, приближи се и се опря в мен. Не можех да си представя как е премръзнала под гигантското палто за ски, но нямаше значение. Това ми напомни, че поне не съм сам тук, навън.

— Какво ще правим, Херцоже. — Протегнах ръка и я прегърнах, докато в същото време размествах шапката й.

— И бездруго това е може би по-забавно, отколкото ще бъде в „Уофъл Хаус“ — каза тя.

— Но в „Уофъл Хаус“ е Били Талос — отговорих присмехулно. — Сега разбрах защо пожела да дойдеш. Няма нищо общо с пържените картофи!

— Всичко трябва да има нещо общо с пържените картофи — отвърна тя. — Както е написал поетът: Толкова много зависи от златистите, покрити с мазнина крокети редом с бърканите яйца.

Не знаех за какво говори. Просто кимнах, втренчих поглед в пътя и се запитах кога ли ще дойде кола, която да ни спаси.

— Знам, че е глупаво, но тази със сигурност е най-приключенската Коледа.

— Да, което добре ми напомня защо, общо взето, съм против приключенията.

— Няма нищо лошо в това понякога да поемаш риск — каза Херцога и ме погледна.

— Не бих могъл да съм по-несъгласен и това само доказва гледната ми точка. Поех риск и сега Карла е заседнала в пряспата и скоро ще ми бъде забранено да я карам.

— Обещавам ти всичко да бъде наред — каза Херцога с премерено тих глас.

— Добра си в това — казах. — В това да изричаш луди неща по начин, който да ме накара да ти повярвам.

Тя се повдигна на пръсти, сграбчи ме за раменете и ме погледна, носът й бе зачервен и мокър от снега, лицето й бе близо до моето.

— Ти не харесваш мажоретките. Мислиш, че са жалки. Ти харесваш хубавите, забавните, емо момичета, с които ти е приятно да излизаш.

Свих рамене.

— Да, онова не се получи — казах. — По дяволите! — Тя се усмихна.

Джей Пи се показа от тунела, изтръска снега от бебешко синия си ски костюм и обяви:

— Тобин, имам лоша новина, но не искам да реагираш прекалено силно.

— Добре — казах нервно.

— Не мога да измисля как по-лесно да ти го съобщя. Хм, по твое мнение какъв е идеалният брой колела, които Карла трябва да има в момента?

Затворих очи и повдигнах глава, ярката светлина на уличната лампа проряза клепачите ми, снегът бе по устните ми.

Джей Пи продължи:

— Защото, за да бъда напълно искрен, мисля, че възможно най-добрият брой за Карла са четири. В момента три от колелата на Карла са физически съединени с нея, но не са идеалният брой. За щастие, четвъртото е на съвсем малко разстояние, но, за нещастие, не съм експерт в поставянето на колела.

Дръпнах шапката си така, че да покрие лицето ми. Съзнанието за дълбочината на нещастието ми ме заля и за първи път ми стана студено — почувствах студа по китките си точно там, където имаше гола ивица кожа между ръкавиците и маншетите ми, и там, където разтопеният сняг се бе просмукал в чорапите ми. Родителите ми нямаше да ме набият, да ме дамгосат с нагорещена закачалка за дрехи или нещо подобно. Бяха прекалено мили, за да прилагат жестокост. И това накрая ме накара да се почувствам толкова зле: те не заслужаваха да имат дете, което да счупи колелото на любимата им Карла, пътувайки, за да прекара малките часове на коледната нощ с четиринайсет мажоретки.

Някой дръпна шапката ми нагоре. Джей Пи.

— Надявам се, че няма да позволиш на малко препятствие като липсата на кола да ни попречи да стигнем в „Уофъл Хаус“ — каза той.

Херцога, която се бе облегнала на наполовина издадената вън от снега задница на Карла, се засмя, но аз — не.

— Джей Пи, сега не е моментът за смешно ха-ха — казах.

Той изправи гръб, като че ли да ми напомни, че е малко по-висок от мен, и направи две крачки към средата на шосето, така че да застане директно под лъча светлина на уличната лампа.

— Не съм в настроение за смешно ха-ха — каза. — Смешно ха-ха ли е да вярваш в мечтите си? Смешно ха-ха ли е да преодолееш бедата, за да накараш мечтите си да се сбъднат? Беше ли смешно ха-ха, когато Хъкълбери Фин измина стотици километри на сал по река Мисисипи, за да се целува с мажоретките на деветнайсети век? Беше ли смешно ха-ха, когато хиляди мъже и жени посветиха живота си на космическите изследвания, за да може Нийл Армстронг да се сприятели с мажоретките на Луната? Не! И не е смешно ха-ха да вярваш, че в тази велика нощ на чудеса ние, тримата мъдри мъже, трябва да продължим към великата жълта светлина на знака на „Уофъл Хаус“.

— Мъдри хора — каза спокойно Херцога.

— О, хайде! — каза Джей Пи. — И не получавам нищо за това? Нищо! — Крещеше, защото снегът заглушаваше шумовете, а гласът му ми се струваше единственият звук в света. — Искате ли още? Има и още. Дами и господа, родителите ми имаха мечта, когато напуснаха Корея само с дрехите на гърба си и значителното богатство, натрупано благодарение на превоза на стоки. Мечтаеха един ден сред заснежените хълмове на Северна Каролина синът им да изгуби девствеността си с мажоретка в дамската тоалетна на „Уофъл Хаус“, намиращ се в близост до междущатското шосе. Родителите ми жертваха толкова много за тази мечта! И затова трябва да продължим въпреки всички изпитания и нещастия! Не заради мен и най-малко заради въпросните бедни мажоретки, а заради родителите ми и… всъщност заради всички емигранти, присъединили се към тази велика нация с надеждите, че някъде, по някакъв начин децата им могат да имат онова, което те никога не са имали: секс с мажоретка.

Херцога заръкопляска. Аз се смеех, но кимнах на Джей Пи. Колкото повече мислех за това, толкова по-глупаво ми се струваше да прекарам времето си с група мажоретки, които дори не познавах и които и бездруго бяха в града само за една нощ. Нямам нищо против целуването с мажоретки, но имах известен опит, и макар че бе забавно, едва ли си струваше да вървим в този сняг. Но какво още можех да изгубя, ако продължах — какво, което вече да не бе изгубено? Само живота си, но бе по-вероятно да оцелея, като извървя близо петте километра до „Уофъл Хаус“, отколкото шестнайсетте километра до дома. Пропълзях в багажното отделение на джипа, взех няколко одеяла, уверих се, че всички врати са затворени, и заключих Карла. Поставих длан на бронята й и казах:

— Ще се върнем за теб.

— Точно така — успокои я и Херцога. — Никога не изоставяме падналите.

Бяхме изминали не повече от трийсет метра, когато чухме рева на двигател.

Близнаците.

Осма глава

Близнаците караха стар, нисък, черешов на цвят, тунингован „Форд Мустанг“, който не беше от онези коли, които са почитани заради лесното си управление в сурово време. Затова се почувствах сигурен, че те също няма да успеят да вземат завоя и вероятно ще се озоват зад Карла. Но тъй като шумът от двигателя нарасна до рев, Херцога избута мен и Джей Пи от шосето.

Появиха се с бучене иззад ъгъла — мустангът вдигаше сняг след себе си, задницата му се занесе, но някак успя да остане на пътя — дребничкият Томи Рестън въртеше безумно кормилото наляво и надясно. Той беше някакъв вид експерт по карането по заснежени пътища, малкият му мръсник.

Разликата в ръста им бе такава, че мустангът видимо се бе наклонил наляво, а гигантското тяло на Тими Рестън някак се бе напъхало на предната седалка. Виждах усмивката на Тими, дълбоките около два сантиметра трапчинки на огромните му месести бузи. Томи спря рязко мустанга може би на три метра пред нас, свали прозореца и подаде глава навън.

— Имате проблеми с колата? — запита.

Тръгнах към форда.

— Да, да — казах. — Ударихме се в пряспа. Радвам се да ви видя, момчета. Можете ли да ни закарате поне до центъра на града?

— Разбира се — отговори той. — Качвайте се. — Тогава Томи погледна покрай мен и с весела нотка в гласа додаде: — Здравей, Анджи! — Което, технически погледнато, бе името на Херцога.

— Здравей — каза тя. Обърнах се и помахах на Джей Пи и на Херцога да дойдат. Вече бях почти до колата. Останах от страната на шофьора, защото предполагах, че няма да е възможно да седна зад седалката на Тими.

Бях се изравнил с капака, когато Томи каза:

— Знаеш ли какво? Имам място отзад само за двама неудачници. — И после по-високо, за да го чуят Джей Пи и Херцога, които се приближаваха: — Но нямам място за двама неудачници и курва. — Натисна педала на газта само за секунда и гумите се завъртяха напразно, но нищо не се случи. Спуснах се към дръжката на вратата, но докато пръстите ми стигнат до нея, мустангът бе потеглил. Изгубих равновесие и паднах в снега. Минаващият покрай мен мустанг хвърли сняг в лицето и врата ми, както и по гърдите ми. Изплюх част от него и загледах как Тими и Томи набират скорост към Джей Пи и Херцога.

Те стояха заедно отстрани на пътя, Херцога показваше на Тими и Томи среден пръст и на двете си ръце. Когато мустангът наближи, Джей Пи направи малка крачка навътре в платното и вдигна единия си крак. Тогава, щом колата мина покрай него, той я ритна точно зад страничната врата. Ритникът бе слаб, някак момичешки. Дори не чух кога кракът му докосна колата. Но все пак това наруши достатъчно деликатното равновесие на превозното средство и изведнъж мустангът се обърна странично. Томи трябва да се бе опитал да увеличи скоростта по време на обръщането, но не се получи. Автомобилът се стрелна вън от платното и се вряза в купчина сняг, изчезвайки напълно, като се изключат стоповете му.

Изправих се с мъка на крака и се затичах към Джей Пи и Херцога.

— Боже мой! — възкликна Джей Пи и погледна крака си. — Толкова дяволски силен съм!

Херцога тръгна решително към мустанга.

— Трябва да ги извадим оттам — каза. — Може да умрат вътре.

— Остави това — отвърнах. — Искам да кажа: след онова, което току-що сториха? И след като те нарекоха курва? — За миг, въпреки обрулените й от вятъра бузи, я видях да се изчервява. Винаги съм мразел тази дума и особено се ядосах да чуя да наричат Херцога така, защото, макар че бе смешно и очевидно несправедливо да се говори така за нея, тя се смути и знаеше, че смущението й ни е известно и… както и да е. Просто се нервирах. Обаче не исках да привличам вниманието към това, казвайки нещо.

Но Херцога започна веднага да се шегува.

— О, да — рече тя и изви очи нагоре. — Томи Рестън ме нарече курва. Ха-ха. Това е нападение срещу женската ми същност. Както и да е. Просто съм щастлива, че някой признава вероятността да съм сексуално същество!

Погледнах я въпросително. Двамата с нея продължихме да вървим към мустанга.

— Нищо лично, но не искам да обрисувам, когото и да било, интересуващ се от Били Талос, като сексуално същество — казах накрая.

Тя спря, обърна се и вдигна поглед към мен.

— Ще престанеш ли да говориш за него? Аз дори не го харесвам — попита с много сериозен тон.

Не разбирах защо е толкова разстроена точно от това. Винаги сме се дразнели един друг.

— Какво? — запитах така, сякаш да се оправдая.

— О, господи, забрави. Просто ела и ми помогни да спасим тези бавноразвиващи се женомразци от отравяне с въглероден окис — каза тя.

И щяхме да го направим, сигурен съм. Ако бе необходимо, щяхме да прекараме часове, за да изкараме момчетата Рестън. Но усилията ни, както се оказа, не бяха необходими, защото Тими Рестън, който бе най-силният мъж на света, просто избута встрани стотиците килограми сняг и успя да отвори вратата си. Изправи се, над снега се подаваха само главата и раменете му, и извика:

— Ти. Вие. Ще. Умрете.

Не ми беше съвсем ясно дали Тими имаше предвид „ти“, тоест Джей Пи, който вече бягаше, или „вие“, както и дали тази група хора включваше и мен. Но въпреки това побягнах, като подбутвах Херцога пред мен. Тичах зад нея, защото не исках да се подхлъзне или да й се случи нещо друго, без да знам. Обърнах се, за да видя къде са близнаците, и видях раменете и главата на Тими Рестън да си проправят път сред масата сняг. Забелязах главата на Томи да се появява там, където Тими бе излязъл от колата, той крещеше ядосано, но думите бяха неразбираеми, така следващи се една друга, че единственото, което чувах, бе гнева му. Претичахме покрай тях, докато те все още се опитваха да излязат от купата сняг, и продължихме да бягаме.

— Хайде, Херцоже — казах.

— Опитвам… се — отговори тя, като си пое дъх между думите. Чувах близнаците да крещят, погледнах назад и видях, че са вън от купата сняг и бягат към нас, настигайки ни с всяка крачка. И от двете страни на шосето имаше толкова много сняг, че можехме да тичаме само по него. Но ако продължавахме да бягаме, близнаците щяха да ни настигнат и вероятно щяха да си направят угощение от бъбреците ни.

Чувал съм да казват, че в моменти на дълбока криза адреналинът се покачва толкова много, че за кратък период от време човек придобива свръхчовешка сила. Може би това обяснява как успях да сграбча Херцога, да я преметна през дясното си рамо и да затичам като олимпийски лекоатлет по хлъзгавия сняг.

Носих Херцога няколко минути, преди дори да започна да се уморявам, без нито веднъж да погледна назад, нямаше нужда, защото Херцога гледаше назад вместо мен и казваше: „Давай, давай, по-бърз си от тях, по-бърз си, по-бърз си“ и дори да ми говореше така, както на Карла, докато изкачвахме хълма, пет пари не давах — получаваше се. Караше краката ми да се носят, ръцете ми я обгръщаха през кръста и просто тичах, докато не стигнахме малко мостче над шосе с две платна. Видях Джей Пи да лежи по корем отстрани до мостчето. Предположих, че се е подхлъзнал, и намалих, за да му помогна, но той само извика:

— Не, не, продължавай, продължавай!

И аз продължих. Дишането ми бе доста затруднено и тялото на Херцога упражняваше натиск върху рамото ми.

— Чуй, може ли да те оставя на земята? — попитах.

— Да, и без това вече ми се гади.

Спрях, оставих я на земята и казах:

— Ти ще вървиш напред.

Тя хукна без мен, а аз просто се превих, поставил длани на коленете си, и загледах Джей Пи, който тичаше към мен. Виждах близнаците в далечината — е, виждах Тими, но подозирах, че Томи се крие зад едрото тяло на брат си. Вече знаех, че ситуацията е безнадеждна — близнаците неизбежно щяха да ни хванат, но вярвах, че трябва да се борим. Поех си няколко бързи и дълбоки глътки въздух, когато Джей Пи стигна до мен, а после затичах, но той сграбчи палтото ми и каза:

— Не. Не. Гледай.

И така, ние стояхме на пътя, влажният въздух изгаряше дробовете ми, Томи връхлетя върху нас, а на тлъстото му лице доминираха силно смръщените му вежди. И тогава, без предупреждение, Томи падна по лице на земята, сякаш го бяха застреляли в гръб. Едва имаше време да подложи ръцете си под тялото, за да омекоти удара. Тими се спъна в тялото на Томи и също се просна в снега.

— Какво направи, по дяволите? — попитах, след като затичахме към Херцога.

— Опънах останалия ми конец за зъби през моста. Повдигнах го, след като ти пренесе Херцога — каза той.

— Страхотно! — отвърнах.

— Венците ми вече са разочаровани от мен — измърмори той в отговор.

Продължихме да тичаме, но вече не чувах близнаците, а когато погледнах през рамо, забелязах единствено все още падащия сняг.

Когато настигнахме Херцога, вече ни заобикаляха тухлените сгради на центъра на града и накрая успяхме да излезем от „Сънрайс“ и да поемем по наскоро почистената „Мейн Стрийт“. Все още бягахме, макар че вече едва усещах краката си от студ и изтощение. Не чувах близнаците, но не спирах да се страхувам от тях. Само още километър и половина. Можехме да сме там след двайсет минути, ако подтичвахме.

— Обади се на Кун и разбери дали онези момчета от колежа не са ни изпреварили вече — каза Херцога.

Докато все още поддържах темпото, бръкнах в дънките си, извадих телефона си и се обадих на мобилния на Кун. Някой — не Кун — отговори на първото позвъняване.

— Там ли е Кун?

— Тобин ли е? — Сега разпознах гласа. Били Талос.

— Да — казах. — Здравей, Били.

— Здравей, Анджи с вас ли е?

— Хм, да — отговорих.

— Близо ли сте?

Опитах се да избегна прекия отговор, защото не знаех дали няма да използва информацията, за да помогне на приятелите си.

— Сравнително — отвърнах.

— Добре, ето го Кун — каза той.

И тогава до мен достигна жизнерадостният глас на Кун.

— Какво става! Къде сте! Човече, мисля, че Били е влюбен. В момента седи до Мадисън. Едно от момичетата на име Мадисън. Има няколко с това име. Светът е пълен с вълшебни момичета Мадисън!

Хвърлих поглед на Херцога, за да разбера дали е чула нещо, но тя гледаше напред и все още подтичваше. Бях помислил, че Били пита за Херцога, защото иска да я види, а не защото не иска тя да го хване в опит да се сприятели с друго момиче. Нищожество.

— ТОБИН! — Гласът на Кун прозвуча в ухото ми.

— Да, какво има?

— Хм, ти ми се обади — отбеляза той.

— Точно така, да. Близо сме. На ъгъла на „Мейн“ и Трета. Трябва да сме там след половин час.

— Отлично, все още мисля, че ще стигнете първи. Колежаните очевидно са заседнали някъде встрани от шосето.

— Страхотно. Добре, ще се обадя, когато сме близо.

— Супер. И, ей, взехте „Туистър“, нали?

Погледнах Джей Пи, а после Херцога. Сложих пръст върху микрофона и казах:

— Взехме ли „Туистър“?

Джей Пи спря намясто. Херцога го последва.

— По дяволите, забравихме играта в Карла — отвърна Джей Пи.

Махнах пръста си от микрофона и казах:

— Кун, съжалявам, човече, но оставихме „Туистър“-а в колата.

— Това не е добре — отговори той с леко заплашителна нотка.

— Знам, че е неприятно. Съжалявам.

— Ще ти се обадя — каза той и затвори.

Вървяхме още минута, преди Кун да се обади.

— Чуй — каза той, — гласувахме и, за нещастие, ще се наложи да се върнете и да вземете играта. Мнозинството се съгласи, че няма да пуснем никого без „Туистър“.

— Какво? Кой гласува?

— Били, Мичъл и аз.

— Е, хайде, Кун. Придумай ги или нещо подобно! Карла е на двайсет и пет минути пеш в този вятър, а освен това там някъде назад са и близнаците Рестън. Накарай някого от тях да промени гласа си!

— За нещастие, гласуването бе три на нула.

— Какво? Кун? Гласувал си против нас?

— Не гледам на това като на гласуване против вас — обясни той. — Виждам го като гласуване в полза на „Туистър“.

— Със сигурност се шегуваш — казах. Херцога и Джей Пи не чуваха думите на Кун, но ме гледаха нервно.

— Не се шегувам за „Туистъра“ — каза Кун. — Все още можете да дойдете първи! Само побързайте!

Затворих телефона и дръпнах шапката над лицето си.

— Кун казва, че няма да ни пусне без „Туистъра“ — измърморих.

Застанах под тентата на едно кафене и се опитах да изтръскам снега от замръзналите си маратонки. Джей Пи крачеше напред-назад по улицата и, общо взето, изглеждаше разтревожен. Никой не каза нищо известно време. Непрекъснато оглеждах улицата за братята Рестън, но те не се появиха.

— Отиваме в „Уофъл Хаус“ — каза Джей Пи.

— Да, точно така — отговорих.

— Отиваме — каза той. — Ще тръгнем обратно по друг маршрут, за да не попаднем на близнаците Рестън, ще вземем „Туистъра“ и ще отидем в „Уофъл Хаус“. Ще ни отнеме само час, ако побързаме.

Обърнах се към Херцога, която стоеше до мен под тентата. Тя щеше да каже на Джей Пи. Щеше да му каже, че трябва да се откажем и да се обадим на 911, за да видим дали някой може да ни помогне да дръпнем колата.

— Искам крокети — каза Херцога иззад мен. — Искам ги разпръснати върху грил, задушени и покрити със сирене. Искам ги натрупани безразборно на голям куп, нарязани на кубчета и поръсени.

— Онова, което искаш, е Били Талос — казах.

Тя ме бутна с лакът отстрани.

— Казах ти да не говориш за това… Господи! И не е така. Искам крокети. Това е. Това е всичко. Гладна съм и само крокети могат да заситят глада ми, затова ще се върнем и ще вземем „Туистъра“. — Тя се отдалечи с маршова стъпка и Джей Пи я последва. Останах за миг под тентата, но накрая реших, че е по-добре да си в лошо настроение, но с приятелите си, отколкото без тях.

Когато ги настигнах, и тримата държахме двата края на качулките си събрани, за да се предпазим от насрещния вятър, докато вървяхме по паралелна на „Сънрайс“ улица. Трябваше да крещим, за да се чуваме, и Херцога каза:

— Радвам се, че си тук.

А аз извиках в отговор:

— Благодаря.

Тя извика:

— Честно, крокетите не означават нищо без теб.

Засмях се и отбелязах, че „Крокетите не означават нищо без теб“ е доста добро име за някоя банда.

— Или песен — каза Херцога и запя без никакъв музикален съпровод глем рок[1] парче, поднасяйки облечената си в ръкавица ръка към устата си, все едно държи въображаем микрофон, от който се излива въздействаща балада. — О, пържих за теб/но сега плача и ридая за теб/О, скъпи, тази храна бе приготвена за теб/и тези крокети не означават нищо, о, тези крокети не означават нищо, да, тези КРОКЕТИ НЕ ОЗНАЧАВАТ НИЩО без теб.

[1] Течение в музиката, което комбинира рок и популярна музика. Възниква през 70-те години в Обединеното кралство, а за изпълнителите е характерно скандално сценично облекло и грим, обувки с дебели платформи и лъскави дрехи. — Б.пр. ↑

Девета глава

Херцога и Джей Пи бързаха по улицата — не тичаха, но със сигурност вървяха много бързо. Краката ми бяха премръзнали и бях уморен от носенето на Херцога, затова се влачех след тях, а насрещният вятър означаваше, че мога да чувам разговора им, но те не могат да чуят нищо, изречено от мен.

Херцога казваше (отново), че онова, което мажоретките правят, не е спорт, а Джей Пи отбеляза, като клатеше строго глава:

— Не искам повече да чувам нито една отрицателна дума за мажоретките. Ако не бяха те, кой щеше да ни казва кога и колко щастливи да бъдем по време на състезание? Ако не бяха мажоретките, как най-красивите момичета на Америка щяха да тренират, нещо, което е толкова важно за здравословния начин на живот?

Забързах да се изравня с тях, за да съобщя нещо и аз.

— Също така, без мажоретките, какво ще стане с индустрията за полиестерни къси полички? — запитах. Дори самото приказване правеше вървенето по-леко, а вятъра — по-малко неприятен.

— Точно така — каза Джей Пи и избърса носа си в ръкава на бащиния ми скиорски костюм. — Без дори да споменаваме индустрията за помпони. Осъзнаваш ли колко много хора по света са заети в производството, зареждането и продажбата на помпони?

— Двайсет? — предположи Херцога.

— Хиляди! — отговори Джей Пи. — В света трябва да има милиони помпони за милиони мажоретки! И ако е грешно да искам всичките тези милиони мажоретки да потъркат милионите си помпони в голите ми гърди, е, в такъв случай не искам да бъда прав, Херцоже. Не искам да бъда прав.

— Такъв си клоун — каза тя. — И такъв гений.

Отново изостанах, но влачех крака след тях, не кой знае какъв клоун и не кой знае какъв гений. За мен винаги е било удоволствие да гледам как Джей Пи демонстрира остроумието си, а Херцога се справя достойно с положението. Бяха ни необходими минути да стигнем до Карла по заобиколния маршрут, който избягваше „Сънрайс“ (и, надявахме се, близнаците). Влязох в джипа през багажното отделение, грабнах „Туистъра“, прескочихме ограда от плетена тел и поехме през нечий заден двор, за да тръгнем право на запад към магистралата. Предполагахме, че близнаците ще се насочат към маршрута, по който бяхме вървели първоначално. Той бе по-пряк, но ние всички бяхме съгласни, че не сме видели играта „Туистър“ в ръцете на Тими или Томи, и мислехме, че нямаше значение дали ще стигнат преди нас.

Дълго време крачехме в мълчание покрай тъмни къщи с дървени рамки на прозорците, а аз държах играта над главата си, за да не пада сняг по лицето ми. От едната страна на улицата снегът се бе събрал на преспи чак до бравите на вратите и аз си помислих за това колко много той бе в състояние да преобрази мястото. Не бях живял никъде другаде, освен тук. Бях минавал хиляди пъти пеш или с кола по тази пресечка. Помня времето, когато всички дървета загинаха заради болест по растенията, помня и когато засадиха нови във всичките тези дворове. През оградите виждах и пресечката, която оставаше до „Мейн Стрийт“ и която познавах още по-добре: знаех всяка галерия, в която продаваха на туристите изделия на народните занаяти, всеки магазин на открито, където продаваха планинарски ботуши, каквито ми се искаше да нося.

Но сега всичко бе ново — покрито с бяла пелерина, толкова чисто, че бе някак заплашително. Нито улица, нито тротоар под краката ми, никакви пожарни кранове. Нищо, освен белота навсякъде, сякаш мястото бе подарък, а снегът — опаковката, в която щеше да бъде поднесен. И не само изглеждаше различно, миришеше различно, въздухът бе остър от студа и влагата, както и от киселинността на снега. И онази странна тишина… само ритмичното скърцане на снега под краката ни. Изгубил се в заснежения свят, не чувах дори какво си говорят Джей Пи и Херцога, които бяха само на няколко крачки пред мен.

Можеше и да убедя сам себе си, че сме единствените будни хора в цялата западна част на Северна Каролина, ако когато завихме по Трета улица и излязохме на „Мейпъл“, не бяхме видели ярките светлини на магазина за хранителни стоки, носещ името „Херцогът и херцогинята“.

Причината да наричаме Херцога с това име е случка от времето, когато бяхме в осми клас. Един ден отидохме в „Херцогът и херцогинята“. А работата е там, че в „Херцогът и херцогинята“ не се обръщат към вас със „сър“ или „мадам“, или пък с „ей, ти там“, или по някакъв друг начин. Напротив — служителите в „Херцогът и херцогинята“ се обръщат към вас с „херцоже“ или „херцогиньо“.

И ето какво: пубертетът на Херцога малко закъсня и на всичкото отгоре тя винаги носеше дънки и бейзболна шапка, особено в основното училище. И предсказуемото се случи: един ден отидохме в „Херцогът и херцогинята“ да купим дъвки или газирани безалкохолни напитки, или каквото там използвахме в онази седмица, за да развалим зъбите си, и след като Херцога направи покупките си, момчето зад барплота каза: „Благодаря ви, херцоже“.

И прякорът остана. По едно време, мисля, че в девети клас, всички бяхме на обяд и тримата — Джей Пи, Кун и аз — предложихме да започнем да я наричаме Анджи, но тя отвърна, че и бездруго мрази да я наричат Анджи. И продължихме да я наричаме Херцога. Прякорът й отиваше. Тя имаше отлична стойка на тялото, беше роден водач и макар че вече не приличаше дори малко на момче, все още се държеше като една от нас.

Докато вървяхме по „Мейпъл“, забелязах, че Джей Пи се забави, за да върви редом с мен.

— Какво има? — попитах.

— Чуй, добре ли си? — обърна се той. Протегна ръка, взе играта от мен и я пъхна под мишницата си.

— Ъм, да?

— Защото вървиш като… не знам. Като че ли нямаш глезени или колене? — Погледнах надолу и видях, че наистина вървя много странно, краката ми бяха силно раздалечени и се люлееха, а коленете ми едва се прегъваха. Изглеждах малко като каубой след дълга езда.

— Ха — казах, докато наблюдавах странната си походка. — Хм. Мисля, че краката ми наистина са премръзнали.

— СПРЕТЕ МНОГО БЪРЗО И СПЕШНО! — извика Джей Пи. — Тук имаме потенциално измръзване.

Поклатих глава; бях добре, наистина, но Херцога се обърна, видя ме как вървя и каза:

— Към „Херцогът и херцогинята“!

И те заподтичваха, а аз се заклатих като патица. Стигнаха много преди мен до „Херцогът и херцогинята“ и докато аз вляза вътре, Херцога беше вече до барплота и купуваше четири чифта бели памучни чорапи.

Не бяхме единствените клиенти. Щом се настаних в едно от сепаретата на миниатюрния кафе-бар на „Херцогът и херцогинята“, погледнах към най-далечното сепаре: там, с димяща чашка пред себе си, седеше Станиоловия човек.

Десета глава

— Какво става? — обърна се Джей Пи към Станиоловия човек, докато аз събувах прогизналите си обувки. Малко е трудно да се опише Станиоловия човек, защото изглежда някак прошарен, но, общо взето, е нормален възрастен човек, с изключение на факта, че никога и при никакви обстоятелства не излиза от къщи, освен ако цялото му тяло от главата до пръстите на краката не е покрито със станиол. Събух почти замръзналите си чорапи. Краката ми бяха бледосини. Джей Пи ми предложи салфетка да ги избърша, а Станиоловия човек каза:

— Как сте вие тримата в тази нощ? — Станиоловия човек винаги говори така, сякаш животът е филм на ужасите, а той е маниакът, който държи ножа. Но всички знаеха, че е безвреден. Зададе въпроса на трима ни, но гледаше само мен.

— Да видим — отговорих. — Колата ни изгуби колело, а аз не чувствам краката си.

— Изглеждаше много самотен там, навън — каза той. — Като епически герой срещу стихиите.

— Да. Добре. Ти как си? — запитах, за да бъда учтив. Защо му зададе въпрос? Скарах се сам на себе си. Глупави южняшки обноски.

— Наслаждавам се на най-засищащата чаша юфка — отвърна той. — Обожавам хубавата чаша. А после вярвам, че отново ще се разходя.

— Не ти ли е студено с този станиол? — Не можех да престана да задавам въпроси!

— Какъв станиол? — запита той.

— Ъ — казах аз, — точно така. — Херцога ми донесе чорапите. Обух един чифт, после още един, а накрая и трети. Оставих четвъртия, в случай че имах нужда от сухи по-късно. Едва обух маратонките си, но въпреки това се чувствах като нов човек, когато се изправих с намерението да си тръгна.

— За мен винаги е удоволствие — каза ми Станиоловия човек.

— О, да — отвърнах. — Весела Коледа.

— Нека съдбата те закриля да се прибереш благополучно у дома — отговори той.

Точно така. Чувствах се ужасно заради дамата зад барплота, която бе затворена тук с него. Канех се да изляза, когато тя се обърна към мен:

— Херцоже?

Извърнах се към нея.

— Да?

— Не можех да не чуя — каза тя. — За колата ви.

— Да — казах. — Неприятно.

— Чуйте — каза тя. — Можем да я издърпаме. Имаме камион.

— Наистина ли? — запитах.

— Да, ето, дайте ми нещо, на което да запиша номера. — Затършувах в джоба на палтото си и намерих квитанция. Тя записа номера и името си — Рейчъл, с почерк, изобилстващ от камшичета на буквите.

— О, благодаря, Рейчъл.

— Да. Сто и петдесет долара плюс пет долара на километър, тъй като е празник и заради времето и всичко друго.

Направих гримаса, но кимнах. Скъпоструващото издърпване беше дяволски по-добро от липсата на такова.

Едва се бяхме върнали на пътя — аз вървях с ново усещане за пръстите на краката си и ги ценях по нов начин, когато Джей Пи се приближи боязливо до мен и каза:

— Честно, фактът, че Станиоловия човек е, да кажем, на четирийсет и е все още жив, ми дава надежда, че мога да имам разумен успех в зрелите си години.

— Да. — Херцога вървеше пред нас и хапваше снакс с вкус на сирене. — Човече — продължи Джей Пи, — нима гледаш дупето на Херцога?

— Какво? Не! — И едва когато изрекох лъжата, осъзнах, че всъщност гледах гърба й, макар и не точно дупето й.

Херцога се обърна.

— За какво си говорите?

— За дупето ти! — извика Джей Пи, за да го чуе въпреки вятъра.

Тя се засмя.

— Знам, че мечтаеш за това, когато си сам нощем, Джей Пи.

Забави крачка и се изравнихме с нея.

— Честно, Херцоже? — запита Джей Пи и я прегърна. — Надявам се, че не наранявам чувствата ти, но ако някога имам сексуални фантазии по отношение на теб, ще трябва да открия подсъзнанието си, да го изтръгна от тялото си и да го пребия до смърт с пръчка.

Тя го стрелна с обичайната си увереност.

— Това ни най-малко не ме обижда — каза. — Ако ти не го направиш, ще трябва аз да го сторя вместо теб. — После се обърна и ме изгледа. Предполагам, искаше да види дали се смея — и аз се смеех… тихичко.

Минавахме покрай Губернаторския парк, където бе най-голямото игрище в града, когато отдалече до нас достигна мощният и силен рев на двигател. За миг помислих, че може да са близнаците, но после погледнах назад и когато колата премина под уличната лампа, видях светлините на покрива.

— Ченге — казах бързо и се втурнах към парка. Джей Пи и Херцога също побързаха да се отстранят от шосето. Клекнахме, наполовина скрити зад една пряспа и наполовина нагазили в нея, а ченгето премина бавно и светлината на прожектора се изви над парка.

Едва след като отмина, ми хрумна да кажа:

— Можеше да ни закара.

— Да, в затвора — каза Джей Пи.

— Е, ние не правим нищо нередно — казах.

Джей Пи се замисли за миг над думите ми. Да си навън в два и трийсет сутринта след Коледа, със сигурност не ми се струваше редно, но това не означаваше, че не е редно.

— Не бъди задръстеняк — отвърна Джей Пи.

Достатъчно. Сторих най-малко задръстеното нещо, за което се сетих, което бе да направя няколко крачки по-далеч от шосето и навътре в парка през стигащия до прасеца ми сняг. После се оставих да падна по гръб, с разперени ръце, като знаех, че снегът, гъст и мек, ще омекоти удара. Лежах миг, после разперих ръце и крака и направих снежен ангел. Херцога се хвърли на снега по корем.

— Снежен ангел с цици! — каза.

Джей Пи се засили, скочи в снега и се приземи в цял ръст на една страна, като продължаваше да държи „Туистъра“. Изправи се внимателно до отпечатъка от тялото си и обяви:

— Очертанията на трупа в разследване на убийство!

— Какво е станало с него? — запитах.

— Някой се е опитал да му отнеме „Туистъра“ и е умрял, защитавайки го геройски — обясни той.

Изправих се и направих втори снежен ангел, обаче този път му оформих рога с ръкавиците си.

— Снежен дявол! — извика Херцога весело. Снегът бе навсякъде около нас и се чувствах като малко дете на разходка по надуваема луна — не можех да се нараня, когато падна. Нищо не можеше да ме нарани. Херцога затича към мен с приведени рамене и наклонена надолу глава и се заби в гърдите ми, нападайки ме. Паднахме заедно и инерцията ме накара да се търкулна върху нея, лицето й бе толкова близо до моето, че студеният ни дъх се смесваше. Усещах тялото й под своето, тя ми се усмихна и стомахът ми се сви. Съществуваше една част от секундата, когато можех да се плъзна встрани от нея, но не го направих, а после тя ме отблъсна, стана и изтръска снега от палтото си върху все още проснатото ми тяло.

Изправихме се, върнахме се на шосето и продължихме. Бях по-мокър и ми беше по-студено, отколкото досега, но бяхме само на километър и половина от магистралата, а оттам ни оставаше просто набързо да изтичаме до „Уофъл Хаус“.

Тръгнахме заедно, Херцога казваше, че трябва да внимавам да не измръзна, а аз говорех за това докъде бих могъл да стигна, за да събера отново Херцога с мазния й приятел. Тя ме ритна в прасците и Джей Пи нарече и двама ни задръстеняци. Но след известно разстояние пътят отново бе покрит със сняг и открих, че крача в сравнително пресни следи от гуми, за които предположих, че са от колата на ченгето. Джей Пи вървеше в едната диря, а аз — в другата, Херцога бе на няколко крачки пред нас.

— Тобин — каза той от нищото. Вдигнах поглед и той беше до мен, движеше се с високо вдигнати крака през снега. — Не че непременно подкрепям идеята — каза, — но мисля, че може би харесваш Херцога.

Единайсета глава

Тя вървеше малко пред нас с високите си ботуши, стигащи до средата на прасеца, качулката й бе вдигната, а главата й сведена. Със сигурност има нещо в начина, по който момичетата вървят — особено когато не носят високи обувки или нещо подобно, когато са с маратонки или каквото и да е там — нещо в съединяването на краката и таза им. Както и да е, Херцога крачеше и в походката й със сигурност имаше нещо, а аз бях отвратен от себе си, че мисля за това определено нещо. Искам да кажа, братовчедките ми сигурно вървят по същия начин, но работата е в това, че понякога го забелязваш, а понякога — не. Когато върви Бритъни, мажоретката, го забелязваш. Когато Херцога върви, не. Обикновено.

Бях така зает да мисля за Херцога и походката й, за мокрите къдрици, спускащи се мързеливо по гърба й, и за това, че дебелото й палто караше ръцете й да стърчат малко встрани от тялото й… и други подобни, че ми бе необходимо известно време да отговоря на Джей Пи. Но накрая казах:

— Не бъди задръстеняк.

А той отвърна:

— Трябваше ти доста време да измислиш този остроумен отговор.

— Не — казах накрая. — Не харесвам Херцога, не по този начин. Щях да ти кажа, ако беше така, но това е все едно да харесваш братовчедка си.

— Странно е, че го споменаваш, защото имам наистина секси братовчедка.

— Това е отвратително.

— Херцоже — извика Джей Пи. — Какво ми каза онзи ден за секса между братовчеди. Напълно безопасен ли е?

Тя се обърна към нас и продължи да върви с гръб към вятъра, който духаше снега покрай нея право към нас.

— Не, не е напълно безопасен. Леко повишава риска да се родят деца с дефекти. Но в книга по история четох, че съществува 99,9999 процентна вероятност поне един от прапрапрародителите ти да е женен за първи братовчед.

— Значи, казваш, че няма нищо нередно в това да се сприятелиш с братовчед си.

Херцога спря и се обърна, за да върви редом с нас. Въздъхна шумно.

— Не това казвам. Освен всичко — малко съм уморена от разговорите за сприятеляване с братовчеди и сексапилни мажоретки.

— А за какво да говорим? За времето? Изглежда, че вали сняг — каза Джей Пи.

— Честно, предпочитам да говоря за времето.

— Знаеш ли, Херцоже, има и мъжки мажоретки. Винаги можеш да се сприятелиш с тях — казах аз.

Херцога млъкна и направо побесня. Лицето й бе сгърчено, когато ми се разкрещя.

— Знаеш ли какво? Това е сексистко. Ясно? Не искам да бъда, да кажем, застъпник за правата на дамите или нещо подобно, но цяла нощ говорите за секс с момичета, защото носят къси полички, или за това колко секси са помпените и други такива. Сексистко е, окей? Мажоретки, облечени в изящни одежди, които занимават мъжката фантазия — сексистко! Просто да предположим, че умират да се целуват с вас — сексистко! Разбирам, че изгаряте от непрестанна нужда да се отърквате в женска плът или каквото е там, но можете ли просто да се опитате да говорите по-малко за това пред мен?!

Сведох поглед върху снега, падащ върху друг сняг. Чувствах се така, сякаш току-що са ме заловили да мамя на контролна работа или нещо подобно. Исках да кажа, че вече дори не ме интересува дали ще отидем в „Уофъл Хаус“, но само замълчах. Тримата продължихме да вървим в редица. Вихрещият се вятър сега духаше откъм гърба ни, гледах надолу и се опитвах да го оставя да ме избута до „Уофъл Хаус“.

— Съжалявам — чух Херцога да казва на Джей Пи.

— Не, вината е наша — отговори той, без да я погледне. — Държах се като задръстеняк. Трябва просто да… Не знам, понякога е трудно да запомниш.

— Да, може би трябва да покажа гърдите си повече или нещо такова. — Херцога изрече това високо, като че ли трябваше да го чуя.

Винаги съществува риск: нещо е хубаво и хубаво и хубаво и хубаво, а после изведнъж става неловко. Изведнъж те вижда да я гледаш и вече не иска да се шегува с теб, защото не иска да изглежда, че флиртува, защото не иска да мислиш, че те харесва. Истинска катастрофа е, когато в хода на човешките отношения някой започне да подронва стената, разделяща приятелството и целувките. Събарянето на тази стена е от онези истории, които могат да имат щастлива среда — о, виж, съборихме тази стена, ще погледна на теб като на момиче и ти ще погледнеш на мен като на момче и ще играем забавната игра Мога Ли Да Сложа Ръката Си Там А Какво Ще Кажеш За Там А Там. И понякога тази щастлива среда изглежда толкова страхотна, че можеш да убедиш сам себе си, че не е средата, а е нещо, което ще трае вечно.

Тази среда никога не е краят обаче. Не беше краят с Бритъни, бог ми е свидетел. Освен това двамата с Бритъни дори не бяхме близки приятели. Не беше както с Херцога. Херцога беше най-добрият ми приятел, ако трябва да избирам. Искам да кажа, единственият човек, когото бих взел със себе си на безлюден остров? Херцога. Единственият диск, който бих взел? Микс, наречен „Земята е синя като портокал“, който тя ми направи миналата Коледа. Единствената книга, която ще взема? Най-дългата, която някога съм харесвал, „Крадецът на книги“[1], и която ми бе препоръчана от Херцога. А не искам да имам щастлива среда с Херцога за сметка на Неизбежното Катастрофално Завинаги.

Но пак отново (и ето го едно от главните ми оплаквания относно човешкото съзнание): щом веднъж ти хрумне някоя мисъл, е изключително трудно да я накараш да спре да се върти в главата ти. А на мен ми бе хрумнала мисълта. Оплаквахме се от студа. Херцога продължаваше да подсмърча, защото нямахме хартиени кърпички, а тя не искаше да издуха носа си на земята. Джей Пи, съгласил се да не говори за мажоретки, сега говореше за крокети.

Джей Пи мислеше за „крокетите“ само като символ на мажоретките — беше ясно, защото говореше неща като: „Най-любимото ми качество на сервираните в «Уофъл Хаус» крокети е, че носят най-хубавите къси полички“. Или: „Крокетите са винаги в превъзходно настроение. И това ми се отразява. Като видя крокетите щастливи, съм щастлив и аз“.

Изглеждаше, че Херцога не се дразни, щом говори Джей Пи. Тя се смееше и отговаряше, като наистина говореше за крокети.

— Ще бъдат така топли — казваше. — Така хрупкави, златисти и вкусни. Искам четири големи порции. И също така препечен хляб със стафиди. Господи, обожавам препечения хляб със стафиди. Ммм, ще бъде въглехидратно фантастично.

Виждах междущатското шосе да чезне в далечината, снегът се бе събрал на високи купчини от двете страни на моста. До „Уофъл Хаус“ ни оставаха вероятно осемстотин метра, оттук нататък бе само направо. Черните букви в техните жълти квадратчета, обещаващите вафли със сирене, дяволитата усмивка на Кун и момичетата правеха прогонването на мислите по-лесно.

И тогава, както вървяхме, започнах да виждам светлината, появяваща се през гъстия воал на снега. Не първо знакът, а светлината, която той излъчваше. А сетне и самият знак, извисяващ се над малкия ресторант, по-голям и по-ярък, отколкото малкият ресторант би могъл да бъде, тези черни букви в жълтите квадратчета, обещаващи топлина и храна: УОФЪЛ ХАУС. Паднах на колене насред улицата и извиках:

— Не в замък и не в имение, а в „Уофъл Хаус“ ще намерим ние своето спасение!

Херцога се засмя, хвана ме под мишниците и ми помогна да се изправя. Сплъстената й от леда шапка бе дръпната ниско над челото. Погледнах я и тя ме погледна, не вървяхме. Просто стояхме там и очите й бяха така интересни. Не интересни по обичайния начин, като например да са извънредно сини, извънредно големи или обрамчени от невероятно дълги мигли или нещо такова. Онова, което ми бе интересно в очите на Херцога, беше сложността на цвета — тя винаги казваше, че изглеждат като дъното на кошче за отпадъци, комбинация от зелено, кафяво и жълто. Обаче тя се подценяваше. Винаги се подценяваше.

Господи! Трудно ми беше да престана да мисля.

Можех да я гледам глупаво цяла вечност, докато тя се взираше в мен въпросително в отговор, ако не бях чул рева на двигателя в далечината, а после не се бях обърнал и видял червения „Форд Мустанг“ да взема завоя с голяма скорост. Сграбчих Херцога за ръката и изтичахме към една пряспа. Погледнах по-нагоре по пътя за Джей Пи, който бе доста пред нас.

— Джей Пи! — извиках. — БЛИЗНАЦИТЕ!

[1] Роман на Маркъс Зюсак. — Б.ред ↑

Дванайсета глава

Джей Пи се обърна. Погледна ни сгушени в снега заедно. Погледна колата. Тялото му замръзна за миг. После се обърна отново и затича с такава скорост, че краката му бяха като размазано петно. Тичаше с всички сили към „Уофъл Хаус“. Мустангът на близнаците профуча покрай мен и Херцога. Малкият Томи Рестън се наведе през сваления прозорец, държейки „Туистър“, и обяви:

— Ще ви убием по-късно.

Но за момента изглеждаха доволни да убият Джей Пи и когато го връхлетяха, извиках:

— Бягай, Джей Пи! Бягай!

Бях сигурен, че не ме чува заради рева на двигателя на мустанга, но все пак извиках, последен отчаян и безполезен вик в пустиня. Оттогава насетне аз и Херцога бяхме само свидетели.

Преднината на Джей Пи бързо се топеше — той бягаше много бързо, но нямаше шанс да стигне до „Уофъл Хаус“ преди блестящо управлявания мустанг.

— Наистина изгарях от нетърпение да хапна крокети — каза мрачно Херцога.

— Да — отговорих. Мустангът стигна до точката, откъдето можеше да връхлети Джей Пи, но той отказа да спре или да се отстрани от шосето. Клаксонът изсвири и стоповете на колата светнаха, но Джей Пи продължи да тича. И едва тогава проумях безумната му стратегия: беше изчислил, че пътят, с насъбралия се от двете му страни сняг, не е достатъчно широк мустангът да мине покрай него, а вярваше, че близнаците няма да го прегазят. Тази преценка за благоволението на близнаците ми се струваше прекалено щедра, но за момента поне даваше резултат. Клаксонът на мустанга свиреше яростно, но напразно, тъй като Джей Пи продължаваше да тича пред колата.

Нещо се промени и в обсега на периферното ми зрение. Вдигнах поглед към надлеза на магистралата и видях очертанията на двама яки мъжаги, които, клатейки се като патици, вървяха бавно към изходната рампа и носеха буре, което изглеждаше много тежко. Бурето с бира. Момчетата от колежа. Посочих ги на Херцога, тя ме погледна и очите й се разшириха.

— Пряк път! — извика и затича към магистралата, стрелвайки се през пряспата. Никога не я бях виждал да тича така бързо и не знаех какво мисли, но бе очевидно, че е наумила нещо, затова я последвах. Прескочихме насипа заедно, снегът бе така дебел, че се изкачихме с лекота. Щом се прехвърлих през мантинелата, видях Джей Пи от другата страна на пътя. Все още тичаше. Но мустангът бе спрял, Тими и Томи Рестън го преследваха пеш.

Двамата с Херцога тичахме към момчетата от колежа най-после единият от тях вдигна поглед и каза:

— Хей, вие да не сте…

Но дори не довърши изречението. Претичахме покрай тях и Херцога ми извика:

— Извади подложката! Извади подложката!

Отворих кутията с „Туистър“ и я хвърлих насред магистралата. Държах дъската за въртене между зъбите си и подложката в ръцете си и в този момент най-накрая разбрах какво иска да направим. Може би близнаците бяха по-бързи. Но осъзнах, че вероятно имаме шанс с брилянтната идея на Херцога.

Щом стигнахме началото на изходната рампа, която се спускаше надолу, разстлах подложката с едно-единствено движение. Тя скочи и седна първа върху нея, аз я последвах, като поставих дъската за въртене под себе си.

— Ще трябва да забиеш дясната си ръка в снега, за да завием надясно — извика тя.

— Добре, добре — казах.

Започнахме да се плъзгаме надолу и да набираме скорост, а после, когато рампата направи завой, забих ръката си в снега и завихме, като продължихме да набираме скорост. Сега виждах Джей Пи, увиснал на гърба на Тими Рестън и напразно опитващ се да забави огромното му тяло, докато то се носи към „Уофъл Хаус“.

— Все още можем да успеем — казах, но изпитвах съмнения. А после чух дълбок тътен над нас, обърнах се и видях бурето с бира да се търкаля надолу по изходната рампа със значителна скорост. Опитваха се да ни убият. Това въобще не беше спортсменско!

— БУРЕТО! — извиках и Херцога обърна глава.

То подскачаше заплашително към нас. Не знаех колко тежат буретата с бира, но като се имаше предвид колко трудно го носеха момчетата, ми се струваше, че тежи достатъчно, за да убие в коледната утрин двама обещаващи млади гимназисти, седнали върху шейна от подложка на „Туистър“. Херцога остана с глава, обърната назад, и гледаше как бурето приближава, но аз бях прекалено уплашен. А после тя извика:

— Сега, сега, завий, завий, завий.

И аз забих ръка в снега, тя се търкулна към мен и почти ме изблъска от подложката, а после нещата започнаха да се развиват по-бавно и загледах как бурето се търкаля покрай нас, минавайки право през червените кръгчета, където по-рано седеше Херцога. Но то се стрелна покрай нас, удари се в мантинелата и я прескочи. Не видях точно какво стана после, но чух как бурето с ужасно пенливата бира се удари в нещо остро и избухна като огромна бирена бомба.

Експлозията бе толкова силна, че Томи, Тими и Джей Пи се заковаха на място най-малко за пет секунди. Когато отново затичаха, Томи стъпи върху лед и падна по лице. Когато видя брат си да пада, огромният Тими изведнъж промени посоката си: вместо да преследва Джей Пи, затича към насъбралия се покрай пътя сняг, направо към „Уофъл Хаус“. Джей Пи, няколко крачки пред него, веднага направи същото, така че тичаха към една и съща врата от различни ъгли. Двамата с Херцога вече бяхме близо — достатъчно близо до края на рампата, за да почувстваме намаляването на скоростта, и достатъчно близо до близнаците, за да чуваме как крещят един на друг и на Джей Пи. Виждах вътре през запотените прозорци на „Уофъл Хаус“. Мажоретки в зелени анцузи. Конски опашки.

Но като станахме и взех в ръце подложката от играта, разбрах, че не сме достатъчно близо. Тими имаше преднина до входната врата и когато разтърси месестите си ръце, кутията „Туистър“ изглеждаше смешно малка в тях. Джей Пи наближаваше от различен ъгъл, тичайки с всички сили през дълбокия до пищялите сняг. Двамата с Херцога бягахме възможно най-бързо, но бяхме доста назад. Имах надежда за Джей Пи, докато Тими не стигна на няколко крачки от вратата, и разбрах, че той ще се докопа пръв. Стомахът ми се сви. Джей Пи беше така близо. Родителите му имигранти бяха жертвали толкова много. Херцога нямаше да получи крокетите си, а аз — вафлите си със сирене.

И тогава, докато Тими протягаше ръка към вратата, Джей Пи се нахвърли върху него. Скочи във въздуха, тялото му бе разтеглено като това на състезател, опитващ се да достигне прекалено силна топка, и той взе такова разстояние, сякаш бе скочил от трамплин. Рамото му се заби в гърдите на Тими Рестън и те паднаха заедно в покритите със сняг храсти до вратата. Джей Пи се изправи първи, втурна се към вратата, отвори я и я заключи след себе си. Двамата с Херцога бяхме вече съвсем близо; достатъчно близо да чуем радостните викове през стъклото. Джей Пи вдигна ръце над главата си, отначало свити в юмруци, и радостните викове продължиха, както ни се стори, няколко минути.

Докато Джей Пи се взираше през мрака към нас с вдигнати ръце, гледах как Кун — който носеше черна бейзболна козирка, на която пишеше „Уофъл Хаус“, риза на бели и жълти райета и кафява престилка — се хвърля върху него откъм гърба. Кун го сграбчи през кръста и го вдигна, а Джей Пи просто продължи да държи ръцете си вдигнати. Мажоретките, скупчени заедно до редицата сепарета, ги гледаха. Хвърлих поглед на Херцога, която не гледаше сцената, а мен, и се засмях, тя също се засмя.

Томи и Тими чукаха известно време по прозорците, но Кун само вдигна ръце, като че ли казваше: Какво мога да направя? Така че накрая те тръгнаха към мустанга. Когато наближихме „Уофъл Хаус“, минахме покрай тях и Тими се нахвърли заплашително върху мен, но това беше всичко. Обърнах се да ги видя как се отдалечават и забелязах трите момчета от колежа да се опитват да се спуснат по изходната рампа.

Двамата с Херцога най-после стигнахме до вратата и аз я дръпнах, а Кун я отключи с думите:

— Всъщност не трябваше да ви пускам, тъй като само Джей Пи победи близнаците Рестън. Но пък „Туистър“-ът е у вас.

Минахме покрай него и топлият въздух погали лицето ми. Дотогава дори не бях забелязал колко вкочанено е тялото ми, но то изтръпваше, докато се стопляше, и се връщаше към живот. Хвърлих прогизналата подложка и дъската за въртене върху покрития с плочки под и извиках:

— „Туистър“-ът пристигна!

Кун извика своето Ура! Но новината едва заслужи поглед от групата в зелено, намираща се в другия край на трапезарията.

Сграбчих Кун и го прегърнах с едната си ръка, докато с другата рошех подаващата се изпод козирката му коса.

— Имам нужда от вафли със сирене. Огромна — казах му.

Херцога помоли за крокети, после се строполи в сепаре до джубокса. Двамата с Джей Пи отидохме да бара и заговорихме Кун, докато той приготвяше храната.

— Не мога да не забележа, че мажоретките не са… нали разбираш… не са те наобиколили.

— Да — каза той с гръб към нас, докато се занимаваше с гофретника. — Да. Надявам се „Туистър“-ът да промени това. Опитаха се да флиртуват с господин Имам-Конска Опашка-Но-Пак-Съм-Мачо — каза Кун и посочи с ръка към момчето, заспало в едно от сепаретата, — но той очевидно е обсебен от приятелката си.

— Да, „Туистър“-ът, изглежда, върши добра работа — казах. Мократа подложка лежеше смачкана на пода и мажоретките не й обръщаха абсолютно никакво внимание.

Джей Пи се наведе през мен, за да погледне мажоретките, после поклати глава.

— Едва сега ми хрумва, че мога да хвърлям неловки погледи към мажоретки, докато се храня всеки ден на обяд.

— Да — казах.

— Искам да кажа, те очевидно не искат да разговарят.

— Наистина — отвърнах. Бяха се събрали около три сепарета в групичка. Говореха много бързо и много сериозно една с друга. Чувах някои от думите, но те нямаха смисъл за мен — скокове, подхвърляния и протягания. Има теми, които намирам за по-малко интересни от състезанията на мажоретките. Но не са много.

— Хей, заспалото момче се събужда — каза Джей Пи.

Погледнах към сепарето и видях момче с тъмни очи и конска опашка да ме гледа с присвити очи. Познах го след секунда.

— Това момче учи в гимназията в Грейстаун — казах.

— Да — отговори Кун. — Джеб.

— Точно така — казах. Джеб беше в предпоследния курс. Не го познавах добре, но го бях виждал наоколо. Той очевидно също ме позна, защото стана и дойде при мен.

— Тобин? — запита.

Кимнах и му стиснах ръката.

— Познаваш ли Ади? — попита той.

Погледнах го безизразно.

— Предпоследна година? Красива? — каза той.

Присвих очи.

— Ъм, не?

— Дълга руса коса, обича драмите? — продължи той, като изглеждаше отчаян и в същото време като че ли неспособен да проумее, че не познавам момичето, за което говори.

— Ъм, съжалявам, човече. Думите ти не извикват никакви спомени.

Той затвори очи. Видях как цялото му тяло се отпусна.

— Започнахме да излизаме в навечерието на Коледа — каза, втренчил поглед в не толкова далечна точка.

— Вчера? — казах, мислейки си: Излизате от ден и ти си така разтревожен? Още една причина да избягвам щастливата среда.

— Не вчера — отвърна Джеб уморено. — Преди година.

Обърнах се към Кун.

— Човече — казах. — Това момче е в лоша форма.

Кун кимна, докато разпръскваше крокетите на Херцога върху грила.

— Сутринта ще го закарам до града — каза Кун. — Макар че, какво е правилото, Джеб?

Джеб отговори така, сякаш Кун му го бе повтарял хиляди пъти преди.

— Няма да си тръгнем, докато не си тръгне и последната мажоретка.

— Точно така, човече. Може би трябва да се върнеш в леглото.

— Ако… — каза Джеб — … само ако случайно я видиш или нещо такова, ще й кажеш ли, че, ъм, са ме забавили?

— Предполагам — отговорих. Вероятно не съм бил достатъчно убедителен, защото той се обърна и срещна погледа на Херцога.

— Кажи й, че идвам — рече той и странното беше, че тя го разбра. Или поне така изглеждаше. Каквото и да беше, тя кимна така, сякаш казваше: Да, ще й кажа, ако по някаква причина видя това момиче, което не познавам, насред снежната буря в четири сутринта. Усмихна му се със съчувствие, а в моята глава отново се въртеше мисълта, която не можех да прогоня.

Усмивката й като че ли му се понрави. Прегърбил рамене, той се върна в сепарето си.

Разговарях с Кун, докато не приготви вафлата ми и не ми я сервира гореща и вдигаща пара.

— Господи, изглежда превъзходно, Кун — казах, обаче той вече се беше обърнал, за да сложи в чиния крокетите на Херцога. Тъкмо вдигаше чинията, когато Били Талос се появи, грабна чинията, занесе я на Херцога и седна до нея.

Погледнах към тях няколко пъти, бяха се навели един към друг през масата и разговаряха, погълнати един от друг. Исках да се намеся и да й кажа, че е флиртувал с една от няколкото Мадисън, докато ние сме газили в снега, но реших, че не е моя работа.

— Ще разговарям с една от тях — обявих на Джей Пи и Кун.

Джей Пи не повярва.

— Една от кои? От мажоретките?

Кимнах.

— Човече — каза Кун, — опитвах цяла нощ. Стоят прекалено близо една до друга, за да разговаряш само с една от тях. А когато се опиташ да говориш с всички, просто не ти обръщат внимание.

Обаче аз трябваше да разговарям седна от тях или поне трябваше да изглежда така.

— Същото е, когато лъвовете преследват газелите — казах, докато наблюдавахме внимателно групата мажоретки. — Просто откриваш изоставащата и… — Дребничко русокосо момиче обърна глава. — … нападаш. — Казах, скачайки от стола си.

Отидох преднамерено до нея.

— Аз съм Тобин — казах и протегнах ръка.

— Амбър — отвърна тя.

— Красиво име — рекох.

Тя кимна, а очите й се стрелнаха наоколо. Искаше да се измъкне, но аз все още не можех да й предоставя такава възможност. Затърсих в ума си подходящ въпрос.

— Ъм, има ли новини за влака ви? — попитах.

— Може да не потегли дори и утре — информира ме тя.

— Да, това е прекалено лошо — казах с усмивка. Хвърлих поглед през рамо към Били и Херцога, само че нея я нямаше. Крокетите в чинията все още вдигаха пара; беше изстискала кетчуп в допълнителната чиния, за да ги потапя, както правеше винаги, а после беше станала от масата. Оставих Амбър и отидох при Били.

— Излезе навън — каза той простичко.

Кой е този, който с всичкия си би излязъл навън, когато крокетите, топлината и четиринайсетте мажоретки са вътре?

Грабнах шапката си от барплота и я нахлупих ниско над ушите, после сложих ръкавиците си и се осмелих да изляза отново на вятъра. Херцога седеше на бордюра на паркинга, едва скрита под тентата и наполовина защитена от продължаващия да вали сняг.

Седнах до нея.

— Липсва ти течащият нос?

Тя подсмръкна и не вдигна поглед към мен.

— Просто се върни вътре — каза. — Не е голяма работа.

— Какво не е голяма работа?

— Нищо не е голяма работа. Просто се върни вътре.

— Нищо Не Е Голяма Работа би било добро име за банда — казах. Исках да ме погледне, за да мога да преценя ситуацията, и накрая тя го направи, носът й бе зачервен и помислих, че й е студено, а после помислих, че може би е плакала, което бе странно, защото Херцога не плаче.

— Аз само… само искам да не го правиш пред мен. Искам да кажа, какво интересно има у нея? Кажи ми, какво интересно има у нея, сериозно. Или в която и да е от тях.

— Не знам — отвърнах. — Ти разговаряше с Били Талос.

Тя отново ме погледна и този път не отмести очи от мен, докато говореше.

— Казвах на Били, че не мисля, че мога да отида на глупавия бал с него, защото не мога да престана да харесвам някого другиго. — Думите й бавно стигнаха до мен. Обърнах се към нея и тя додаде: — Осъзнавам, че те се кикотят, а аз се смея, че те показват цепката между гърдите си, а аз нямам какво да покажа, но само за да го знаеш, аз също съм момиче.

— Знам, че си момиче — казах отбранително.

— Наистина ли? Дали някой знае това? Защото, като вляза в „Херцогът и херцогинята“, съм Херцог. И съм една от тримата мъдреци. И е гейско да мисля, че Джеймс Бонд е сексапилен. И ти никога не ме гледаш така, както гледаш момичетата, освен… както и да е. Както и да е, както и да е, както и да е. Когато влязохме тук малко преди близнаците, за секунда си помислих, че ме гледаш така, сякаш съм жена, и си помислих, хей, може би Тобин не е най-големият лекомислен задник в света, но после ти се отдалечаваш, аз скъсвам с Били, вдигам поглед и ти разговаряш с някакво момиче, както никога не разговаряш с мен… и както и да е.

И тогава със закъснение разбрах. Мисълта, която не ми даваше мира, се въртеше и в главата на Херцога. И двамата се борехме с една и съща мисъл. Херцога ме харесваше. Сведох поглед. Трябваше да премисля всичко, преди да я погледна. Добре. Добре, реших, ще я погледна и ако тя ме гледа, ще я огледам добре, после отново ще сведа поглед и пак ще премисля нещата. Един поглед.

Погледнах я. Главата й бе наклонена към мен, не премигваше, беше пребледняла. Присви напуканите си устни, после ги върна в нормалното им положение, един кичур коса се бе подал изпод шапката й, носът й бе силно зачервен и тя подсмърчаше. Не исках да спра да я гледам, но накрая го сторих. Сведох поглед към заснежения паркинг под краката.

— Ще кажеш ли нещо, моля те? — запита тя.

Заговорих, без да вдигам очи.

— Винаги съм мислел, че никога не трябва да се отказваш от щастливата среда с надеждата за щастлив край, защото няма такова нещо като щастлив край. Знаеш ли какво искам да кажа? Можем да изгубим толкова много.

— Знаеш ли защо исках да продължа? Защо исках да изкача онзи хълм, Тобин? Искам да кажа, със сигурност не защото ме интересуваше дали Кун ще трябва да понася компанията на близнаците, или защото исках да те гледам как ласкаеш мажоретките.

— Мислех, че е заради Били — казах.

Сега тя ме гледаше открито, а дъхът й ме обграждаше в студа.

— Исках да имаме приключение. Защото обожавам подобни глупости. Защото не съм каквото-и-да-е-там-име-то-й. Не мисля, че е толкова непостижимо трудно да се изминат шест километра и половина в снега. Искам такива неща. Обожавам ги. Когато бяхме у вас и гледахме филма, исках да вали още. Още и още! Защото така е по-интересно. Може би ти не си устроен така… но мисля, че си.

— Аз също го исках — казах, наполовина прекъсвайки я, като все още не я поглеждах от страх какво бих могъл да направя, ако я погледна. — Исках да продължи да вали.

— Така ли? Страхотно. Наистина страхотно. И какво, ако снегът прави щастливия край по-малко вероятен? Колата може и да пострада — и какво от това! Ние можем да развалим приятелството си — и какво от това? Целувала съм момчета, когато нищо не е било заложено на карта, а това само ме караше да искам да целуна момче, когато всичко…

Вдигнах поглед приблизително на „нищо не е било заложено на карта“ и изчаках до „всичко“, а после не можех да чакам повече и ръката ми се озова на тила й, после устните й бяха върху моите, студеният въздух си отиде и бе заменен от топлината на устата й, мека, сладка и с вкус на крокети, и аз отворих очи и ръкавиците ми докоснаха кожата на лицето й, бледа заради студа… и никога преди не бях целувал за първи път момиче, което обичам. Когато се разделихме, я погледнах срамежливо и казах:

— О! — Тя се засмя и отново ме притегли към себе си, а някъде над и зад нас чух звънчето на вратата на „Уофъл Хаус“, която се отвори.

— ГОСПОДИ. КАКВО. ПО. ДЯВОЛИТЕ. СТАВА. ТУК.

Вдигнах поглед към Джей Пи и се опитах да престана да се усмихвам глупаво.

— КУН! — извика Джей Пи. — ДОВЛЕЧИ ДЕБЕЛИЯ СИ КОРЕЙСКИ ЗАДНИК ТУК, НАВЪН. — Кун се появи на прага, свел поглед към нас, а Джей Пи изкрещя: — КАЖЕТЕ ИМ КАКВО НАПРАВИХТЕ ТОКУ-ЩО!

— Ъм — измънках.

— Целунахме се — каза Херцога.

— Това е някак си гейско — каза Кун.

— АЗ СЪМ МОМИЧЕ.

— Да, знам, но такова е и Тобин — каза Кун.

Джей Пи продължаваше да крещи, като че ли не можеше да контролира гласа си.

— АЗ ЛИ СЪМ ЕДИНСТВЕНИЯТ ДЪЛБОКО ЗАГРИЖЕН ЗА СЪСТАВА НА ГРУПАТА НИ? НИКОЙ ЛИ НЯМА ДА ПОМИСЛИ ЗА ДОБРОТО НА ГРУПАТА?!

— Отиди да зяпаш мажоретките — каза Херцога.

Джей Пи ни гледа известно време, а после се усмихна.

— Само не оглупявайте един по друг. — Обърна се и влезе вътре.

— Крокетите ти изстиват — казах.

— Ако влезем пак вътре, няма да флиртуваш с мажоретките.

— Направих го само за да привлека вниманието ти — признах. — Може ли отново да те целуна?

Тя кимна, аз я целунах и целувката не прекъсваше… и не прекъсваше. Можех да я целувам вечно, но накрая, без да откъснем устните си, тя каза:

— Всъщност наистина искам крокетите си. — И аз отворих вратата, тя се шмугна под ръката ми и изядохме вечерята си в три часа сутринта.

Скрихме се отзад сред огромните стоманени хладилници и само Джей Пи ни прекъсваше от време на време, за да ни запознае с веселите подробности по неуспешните им опити с Кун да завържат разговор с мажоретките. А после двамата с Херцога заспахме заедно върху червените плочки на пода на кухнята в „Уофъл Хаус“, рамото ми беше нейната възглавница, а якето ми — моята. Джей Пи и Кун ни събудиха в седем, Кун за кратко наруши клетвата си да не изоставя мажоретките и ни закара до „Херцогът и Херцогинята“. Оказа се, че Станиоловия човек кара аварийния камион. И така Станиоловия човек издърпа колата ни, аз я изоставих на алеята, за да не се счупи полуоската, и само прибрах колелото в гаража, после двамата с Херцога отидохме до дома й и отворихме подаръците, а аз се опитах да не издам пред родителите й колко съм влюбен в нея, после родителите ми се върнаха у дома и аз им казах, че колата се е повредила, докато съм се опитвал да закарам Херцога до дома й, те ми крещяха, но не прекалено дълго, защото беше Коледа и имаха застраховка, а пък и това бе само кола. Онази вечер, след като мажоретките най-после си тръгнаха от „Уофъл Хаус“ и всички бяха изяли коледната си вечеря, се обадих на Херцога, Джей Пи и Кун. Те всички дойдоха и гледахме два филма за Джеймс Бонд, а после стояхме половината нощ, припомняйки си приключенията си. После всички заспахме, четиримата в четири спални чувала, както правехме от цяла вечност, и нищо не бе по-различно, освен това, че всъщност не заспах, както и Херцога, и двамата се гледахме, а накрая, около четири и половина станахме и извървяхме километъра и половина до „Старбъкс“… само двамата. Преодолях объркващия ме френски на системата за поръчки в „Старбъкс“ и успях да получа кафе с мляко, което съдържаше така отчайващо необходимия ми кофеин, а после двамата с Херцога седяхме един до друг на лилавите плюшени столове, излегнати на онези столове, бях уморен както никога, така уморен, че едва се усмихвах. Не разговаряхме за нищо съществено, нещо, което й се удаваше, а после в разговора настъпи пауза, тя ме погледна сънено и каза:

— Дотук добре.

А аз казах:

— Господи, обичам те!

И тя каза:

— О!

А аз казах:

— „О“ в добрия смисъл ли?

И тя отговори:

— В най-добрия.

Оставих кафето с мляко на масата, изцяло потопен в щастливата среда на най-голямото си приключение.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.